Született 25 éve

Emlékeink, gondolataink
a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete alapításának
25. évfordulóján
Született 25 éve

Emlékeink, gondolataink
a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete alapításának
25. évfordulóján
Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete
Keszthely, 2017
Szerkesztette: Szántó Csaba
A szerkesztésben közreműködtek:
Csütörtökiné Rigó Erzsébet,
Szigetiné Horváth Ildikó,
Dr. Gelencsér József

 Ez a könyv megtalálható a
www.mek.oszk.hu
digitális gyűjteményében is!
ISBN 978-963-12-9922-9
Kiadja a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete
Keszthely, 2017
Felelős kiadó: az egyesület elnöke
www.nake.hu • nagycsaladosok.keszthely@gmail.com
Nyomdai előkészítés: Palásthy Bt. • www.PalasthyBt.hu
Nyomás: Vareg Nyomda, Budapest • www.vareg.hu
Kedves olvasó!

Egy jubileumi könyvet, igazi emlékkönyvet tart a kezében, a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületének (NAKE) 25 évéről!
Az egyesület elődjét, a Nagycsaládosok Országos Egyesülete (NOE) keszthelyi csoportját 1988-ban a város köztiszteletben álló tagjai alapították. Ebből a csoportból született 25 éve, 1992-ben a jelenleg is élő, működő egyesület. Az alapítók fontosnak érezték azokat megszólítani, akik többször is igent tudtak mondani az életre, nagycsaládban, három vagy több gyermeket neveltek. Ők voltak azok, akik érezték, hogy a több gyermek vállalása mekkora érték. Hiszen egy gyermek ígérete mindig feltárja nekünk a jövő lehetőségét. Köszönet nekik ezért!
Igazi időutazás lesz ez fényképekkel, visszaemlékezésekkel, sztorikkal, élményekkel mindarról, ami ennyi idő alatt történt! Kedves, szívszorító, vidám történeteket találhatunk benne, amely hol megnevettet, hol könnyeket csal a szemünkbe. Az itt következő történetek lehet, hogy néhol fedik egymást, de olyan jó emlékezni!

„A nagycsalád nem probléma, hanem a megoldás.”

Ez örök igazság, amelyet a kezdetek óta így érzünk. Megoldás a tartalmas, értékes életre. Hiszen van-e annál nagyobb boldogság, mikor megszületnek a gyermekeink és azt a pici csodát a kezünkbe vehetjük. Ahogy cseperedik, nyiladozik az értelme. Ahogy felfedezzük magunkat a mozdulataikban, gesztusaikban, cselekedetükben. Ahogy felnőnek és büszkén állunk a ballagásokon, diplomaosztókon, esküvőkön. Ahogy látjuk, hogy megállják a helyüket az életben. Általuk mi is tanulunk, formálódunk.
Édesanyám, aki már sajnos nincs velünk, „egykeként” így egyszerűen fogalmazta meg, hogy miért vállalt sok gyereket: „Elmentem a barátnőmhöz játszani (7-en voltak testvérek), mert ott sosem lehetett unatkozni.” Hát igen! A mi életünk talán kicsit hangosabb, zajosabb, de a szeretet a gyerekek számával csak szaporodik.
Ezeket a családokat összeköti valami, amit más nem érthet, csak akik több gyermeket nevelnek. Hiszen ahány élet, annyi csoda!
Szeretettel ajánlom ezt a kiadványt a régi és az új tagoknak, barátaiknak és mindazoknak, akik még nem ismernek bennünket!
Kívánom, hogy egyre többen csatlakozzanak hozzánk és ez a szeretetközösség egyre növekedjen!

Böjte Csaba gondolataival búcsúzom:
„
A magányos bérctetőn álló fát a vihar sokkal könnyebben 
kicsavarja, de ha az erdőben egymás mellett vannak,
egymást védik, óvják, közösen a legnagyobb orkánnal is 
sokkal könnyebben fel tudják venni a harcot.”

Keszthely, 2017. október 14.

Katona Tünde
a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületének elnöke

2016. A kőszegi kiránduláson, Velemben a Szent Vid kápolnánál.
Beköszöntő

A család a társadalom alapja. A nagycsalád a jókedvű társadalmak alapja. Ahol több gyermek van, ott jövő van és bizalom, remény van abban a jövőben. A jelen levő nehézséget, sokszor a megerőltetést könnyebben felváltja a megnyugvás, az „érdemes volt” öröme. A több gyermek több gond, de több siker és öröm forrása szülőnek, gyereknek egyaránt. Az alkalmazkodás, a lemondás, a várás olyan napi gyakorlat a több testvérnek, amely felnőtt életükben fogja azt megszolgálni majdani családjukban, munkahelyen, a társas életükben. A nagycsalád jó iskola önzés ellen, túlzott versengés ellen, de jó befektetés a kitartáshoz, szívóssághoz, lemondani tudáshoz és a békés társas-léthez. Az egyéni boldogság alapja a békés, közösségi szellemű, megértő, szorgalmas és optimistán jövőbe tekintő társadalom, az egyszerűségében is mindig alkotni kész családok sokasága.

Örülök, hogy a nemzet nagycsaládos tagjai ezeket felismerve, mertek közösséget, NOE-t alapítani és hogy mi ezt Keszthelyen örömmel átvettük, évek alatt sok munkával, szervezéssel tovább fejlesztettük NAKE-vé. Lassan 30, ill. 25 éve ilyen címeken jövünk össze, biztatjuk, segítjük egymást, kirándulunk és vidám asztalok mellett és strandon vagy erdőszélen kiterített pokrócokon tárgyaljuk meg ügyeinket, nagyokat nevetünk és ha kell, olykor a könnyeket segítünk letörölni egymás és maszatos gyermekeink arcáról. A múltat hátrahagyva szemünk a jelenre, vagy még inkább a jövőbe tekint. Jó, hogy vagyunk! Örüljünk továbbra is Egymásnak!

Keszthely, 2017. május 30.

Dr. Szelestei Tamás
tiszteletbeli elnök

A NOE keszthelyi csoportjának alapító tagjai
(nyilvántartási szám: 24/1988)

elnök Dr. Szelestei Tamás és felesége	5 gyermekesek
titkár  Dr. Gelencsér József és felesége	4 gyermekesek
Dr. Réthelyi Jenő és felesége	4 gyermekesek
Papp Sándor és felesége		3 gyermekesek
Dr. Sáringer Gyula és felesége	3 gyermekesek
Debreczeni István és felesége	5 gyermekesek
Dr. Csermák Kálmán és felesége	4 gyermekesek
Németh Endre és felesége	6 gyermekesek

A NAKE alapító, első vezetősége
(1992. október 19.)

Dr. Csermák Kálmán 	elnök		 (NOE csoport alapító tag)
Dr. Gelencsér József 	elnökhelyettes	(NOE csoport alapító tag)
Bánhidai Tamás 		ügyvezető titkár
Töttő Vilmosné		ügyviteli felelős
Galántai Fekete Zoltán	gazdasági felelős

Ellenőrző bizottság:
Vörös János elnök
Kenesei Zoltán
Csütörtöki Zoltán

Tagdíj családonként 400 Ft/év.

lejegyezte: Dr. Gelencsér József
A NAKE elnökei

Dr. Szelestei Tamás
1992-től tiszteletbeli elnök
1995 elnök, majd örökös      tiszteletbeli elnök	
Dr. Csermák Kálmán
1992 – 1993

Bánhidai Tamás
1994 – 1995

Tóth András
1996 – 1999
	
Csütörtökiné Rigó Erzsébet
2000 – 2003
és 2008 – 2011	
Horváth Attila
2004 – 2005

Győzőné Győry Emese
2006 – 2007	
Szigetiné Horváth Ildikó
2012 – 2015	
Katona Tünde
2016 -	
A NOE megjelenése Keszthelyen

A kezdetek

Barátaink Budapestről, akik már régóta ismertek bennünket és tudták, hogy nagyon foglalkoztat bennünket a családok ügye, 1987 októberében írtak a Budapesten megalakult NOE-ról és küldtek számunkra egy belépési nyilatkozat formanyomtatványt. Mi ennek nagyon megörültünk és rögtön eszünkbe jutottak a keszthelyi nagycsaládosok. Úgy éreztük, hogy ez talán őket is érdekelné. Akkoriban Keszthelyen a Bem utcában lehetett fénymásolni, ott másoltattam 8 példány belépési nyilatkozatot. Elhatároztuk, hogy összehívunk nyolc baráti családot és eléjük tárjuk az ügyet. Ezek a rendszerváltás előtti pillanatok voltak, amikor mindenki egyrészt ki volt éhezve, másrészt lelkesedett, hogy ilyesmi egyáltalán lehetséges már Magyarországon. Mi akkor már Cserszegtomajon laktunk. A közlekedési nehézségek miatt megkértük a szintén nagycsaládos Dr. Gelencsér Józseféket, hogy náluk jöjjünk össze, amire ők örömmel igent mondtak.
1988. január 31-én jöttünk össze, s a többiek elé tártuk a NOE ügyet és minden házaspárnak adtunk belépési nyilatkozatot. Dr. Réthelyi Jenő bácsi először a kétkedését fejezte ki. Nem tudta, hogy jó dolog-e ez, ezért mondta, hogy várjunk egy kicsit, megkérdezi a lányáékat Budapesten, és utánakérdez, hogy mi ez valójában. Hamarosan jött a visszajelzés, hogy ez valóban egy jó dolog, mehet. Örültünk, hogy Jenő bácsi is elfogadta a kezdeményezésünket és ettől kezdve a szervezés mellé állt. Így lett a budapesti NOE-nak nyolc keszthelyi család tagja.
Mindannyian úgy éreztük, hogy nem állhatunk itt meg, ezt meg kell nyitni a többi keszthelyi nagycsalád részére is. Így alakult meg a NOE Keszthelyi Csoportja 1988-ban, melynek első elnöke Dr. Szelestei Tamás lett.

A NAKE megalakulásának előzményei

Szelestei Tamás 1990 őszén felkért, hogy vállaljuk el a NOE keszthelyi csoportjának vezetését, mivel ő lesz Keszthely polgármestere. Így 1990. november 10-től elvállaltuk az elnökséget.
Miután az 1990-es közgyűlés megválasztotta az új vezetőséget, röviden ismertettük a programot:
„…A NOE hármas tagozódásában (család, egyesület, társadalom) az alapszintre, a családra szeretnénk a hangsúlyt tenni. Vagyis jövőre az is kap NOE plakettet, aki semmi mást sem csinál, „csak” rendes családi életet él és jól neveli a gyerekeit!...
A keszthelyi csoport kimondott célja volt, hogy a budapesti NOE programjának is megfelelően természetes közösségbe szervezze a nagycsaládosokat. E közösségek az önsegélyezés és önnevelés révén arra volnának hivatva, hogy elősegítsék a nagy családok fejlődését, felmutassák a társadalomnak a nagycsaládokban rejlő értékeket.
Ez a feladat változatlanul aktuálisan itt áll most is előttünk. A jövő nehézségei ma még sürgetőbben kívánják, hogy belsőleg győzzük le a nehézségeket és mutassunk kiutat a mai kor zűrzavarában.
Ezek a családközösségek nem szervezhetők meg egy felső vezetés hatására. Nélkülözhetetlen benne a tagság aktív kezdeményezése és spontán részvétele…”
(Részletek Dr. Csermák Kálmán elnök programbeszédéből 1990. nov. 10.)
Sajnos, nem minden családnak volt meg az az alap-tapasztalata, hogy mennyire felszabadítóan tud hatni, ha másik hasonló családdal megoszthatja gondjait. És a visszajelzésekből megláthatja, hogy nehéz helyzete nem az ő privát szerencsétlensége, hanem a másikak is hasonló nehézségekkel küzdenek.
A rendszerváltás elején a NOE-ban mindannyiunkat áthatott egy bizonyos küldetés-tudat, hogy a korszellem ellenében, gyermekeinket védve szembeszálljunk a minden gyökeret és kötődést elpusztító tömegszellemmel és a nagy családban mintegy „Noé-bárkában” próbáljuk meg átvészelni a korforduló viharait.
Ez a program a tagság egy részének természetes igénye volt, de a tagokkal mindig újra beszélni is kellett erről, hogy átmenjen a köztudatba, hogy elindulhasson a megvalósulás útján. Ezt is szolgálták a meghívott neves előadókkal szervezett programok, melyeket beszélgetés, feldolgozás kísért.
Nincs itt hely arra, hogy ismertessük a meghívott előadók előadásait vagy a nemzetközi családkongresszusokon (Brighton, Prága) szerzett tapasztalatokat. A szellemiséget tekintve valamennyi a meghirdetett irányvonalat erősítette.
Sőt a keszthelyi NOE akkoriban bizonyos értelemben országos példává is vált. Ennek is köszönhető például, hogy a Réthelyi házaspár 1990. de­cemberében elnyerte az „Élő nemzeti kincs” kitüntetést, továbbá felkértek bennünket, hogy előadásban mutassuk be programunkat a NOE Családkongresszusán Budapesten, 1992-ben.
Nagy öröm, hogy a keszthelyi nagycsaládosok vezetőségében kiváló munkatársakat kaptunk.
1992-ben az egyesületté alakulás után új megfogalmazásban ismét magunk elé állítottuk az eredeti programunkat, melynek rövidített változatával indítottuk a NAKE Családi Újságot.
Az átmeneti időszak leteltével átadtuk a stafétabotot Bánhidai Tamásnak, őt választottuk meg a NAKE új elnökének az 1993. november 11-i közgyűlésen.

Keszthely, 2017. május 22.
Dr. Csermák Kálmán és Alice

1988. április 9. Gyenesdiás – Nagymező
Réthelyi, Szelestei, Papp, Debreczeni, Csermák,
Gelencsér, Németh és Kassai családok
Emlékeim

Emlékeim szerint Dr. Szelestei Tamás polgármestersége második felében ért a megtisztelő felkérés, hogy lépjek helyébe a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete elnöki tisztségébe és lássam el az elnöki teendőket. 1993 őszétől talán másfél évig láttam el e megtisztelő feladatot. A nagycsaládos lét nem áll távol tőlem, hisz akkor négy gyermekünket neveltük feleségemmel. Ehhez bővebb értelemben kapcsolható egy még nagyobb család, miszerint a zeneiskola igazgatójaként is „kellett gondoskodnom és vezetnem egy nagyobb családot”, miután a zeneiskola tanulólétszáma akkor is megközelítette a 400 főt. Az egyesület vezetőjeként próbáltam, próbáltuk az elnökség tagjaival úgy szervezni a programokat, hogy tagságunknak mind szellemileg, mind tárgyi lehetőségeket figyelembe véve (gyermekruhák, cipők, egyéb használati eszközök praktikus beszerzése, cserélési lehetősége, gyerekek korrepetálása, kirándulások szervezése) segítségére legyünk. Részt vettünk a NOE rendezvényein, közgyűlésein és az elnökség ülésein. Ezek a találkozások lehetőséget biztosítottak a NOE-levelek továbbítására egyesületünk tagsága számára és ezáltal is megismerkedtünk az országban működő nagycsaládos egyesületek munkájával és programjaival. Így is alkalmunk nyílt egymás gondjainak, örömeinek megismerésére és a nagycsaládos léttel kapcsolatos tapasztalatok cseréjére. A vezetésem idején mindenképpen emlékezetesek voltak számomra, és remélem, az ott jelenlévők számára is farsangi rendezvényeink és a Wentzely Dénes bácsi által gyermekeink számára megérkezett Mikulás és az ajándékcsomagok osztása közben elhangzott kedves gondolatai.
Ezek a gondolatok jutottak eszembe ez évfordulóval kapcsolatban az akkor történtekről. A nagycsaládos lét azóta sem hagyott el, hisz ma öt unokával gazdagodott a mi családunk közössége.
Úgy hiszem, a család az emberi lét alapja, mely ha valóban létezik és erős, akkor lehet rá építeni a biztos jövőt, gyermekeink, unokáink és dédunokáink számára! Ez így volt és remélem így lesz a jövőben is!

Keszthely, 2017. május 5.

Baráti üdvözlettel: Bánhidai Tamás
Hú, de régen is volt!

Ha gyerekek is olvassák, kezdhetném azzal:
„Hol volt, hol nem volt, Keszthelyen élt egy nagy szakállú, köztiszteletnek örvendő polgármester. Egyszer ez a polgármester úgy gondolta, annyira megnövekedtek a feladatai a város igazgatásával, hogy a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületének vezetését már az ő mérhetetlen sok energiája ellenére sem tudja jó érzéssel folytatni. De ki legyen, akinek ezt a feladatot jó szívvel, nyugodtan át tudná adni? Sok álmatlan éjszakát okozott neki a megfelelő vezetőjelölt megtalálása. Fel-alá járkált csak naphosszat a Fő téri irodájában, még a titkárnője sem mert neki senkit sem kapcsolni. Már éppen azon volt, hogy feladja a polgármesterséget, amikor egyszer csak hopp, beugrott. Igen, ez az. A város és az egyesület gondja is egy csapásra megoldódott.
Na, így lettem Dr. Szelestei Tamás felkérésére az egyesület elnöke. (De lehet, nem így volt, de most így emlékszem – hadd emlékezzek így!)
Elnökségem éveire, mint életem egyik fontos és emlékezetes időszakára tekintek vissza. Nem sokkal a megválasztásom előtt lettem nagycsaládos András fiam 1993-as születését követően.
Nagy elánnal vágtam bele ebbe a munkába, mert szervezni már akkor is nagyon szerettem. Az volt az elképzelésem, hogy minél több, színes programunk legyen, amibe belefér a kirándulás, a farsangi bál, a zeneakadé­miai koncert, az ismeretterjesztő tábor, a keszthelyi kulturális rendezvények megszervezése, a sport, a lábtoll Tóni bácsival, az utcai kosárlabda 5 éven keresztül, a strandröplabda elhunyt barátunkkal, Suba Zolival, de mellette szűk kereteinken belül, hogy támogassuk a rászorulókat is. Így vittünk egy kisbusznyi adományt Vissre, az árvízkárosultaknak, pedig az az ország másik végében volt, de akkor ott volt szükség segítségre.
Itt jöhetne egy történet, aminek időközben szomorú apropója is lett. Viss közel 500 km-re fekszik Keszthelytől. Egy idősebb szállítójárművet kaptunk felajánlásból. Ezt pakoltuk tele a rengeteg ruhával, játékkal, könyvekkel. Szomorú és számunkra Keszthelyen felfoghatatlan látvány fogadott. Összedőlt házak, járhatatlan utcák, megszámlálhatatlan szükség fekhely az iskola tornatermében. Akkor szembesültem először azzal is, milyen értéke van ebben a környezetben az általunk kinőtt, megunt, elfelejtett tárgyaknak. Pillanatok alatt kiürült az autó. Rövid pihenő után pedig már indultam is vissza, hogy az estét már otthon tölthessem. Ebben az autó nem bizonyult jó partnernek, mert Sárospatak közelében kérhetetlenül leállt. Ez még jóval „a mindenkinél van legalább 2 telefon” időszak előtt történt. És mégis 15 percen belül megjelent néhány segítő ember. Akik szereztek autószerelőt, aki a munkát már csak másnap tudta elkezdeni. Szállást kellett keresni, vagyis még mielőtt megkérdeztem volna, hogy hol tudok éjszakázni, már vittek is a görögkeleti parókiára. Ott olyan fogadtatásban volt részem, mintha egy régi barát érkezne meg több éves távollétből. Telenkó Miklós lelkész és felesége, Irén leültetett a családi asztalhoz, ahonnan csak késő éjjel álltunk fel. Másnap liturgiára invitáltak a templomba. A vasárnapi közös ebéd elköltése után engedtek útnak, útravalót kaptam, nem csak a gyomromnak, a lelkemnek is.
Most, hogy ezeket a sorokat leírtam, megnéztem, vajon mi lehet Sárospatakon. Telenkó Miklós 2017. január 13-án elhunyt, 56 évesen.
Persze, lehetne anekdotázni hosszasan, de ezeket a közös összejövetelekre tartogatom.
Nagyon fontos viszont hálával megemlékezni azokról, akik segítették a közös munkát, akikkel öröm volt együtt dolgozni. Gönye Évike, aki sajnos már nincs közöttünk, igazi motorja volt a tervek megvalósításának. Postásként hordta az újságunkat a családoknak, ha kellett feláldozva az esti családi együttléteit is. Néha úgy éreztem, nem tudom követni a tempóját. Ha este, sötétedés után csengettek nálunk, biztos voltam benne, Évike jön, ötlettel, megoldásra váró problémákkal, amik tudtak volna várni még egy napot, de nem nála. De jó lenne még mindig „mérgelődni” ezeken az esti csengőhangokon! A „csapat” másik motorja Csütörtöki Erzsi volt, aki „szerencsére” kicsit távolabb lakott tőlünk, mint Évike, így vele napközben intéztük az egyesület ügyeit.
Sokat köszönhetek Illésné Mártinak is, nélküle sok rendezvény nem valósulhatott volna meg.
Külön ki kell emelnem apósomat, Kertész Lajost, a zeneakadémia programok előkészítéséért, a Keszthelyre lehívott országos, nemzetközi hírű művészekért.
Az egyesület életéről, annak az időszaknak emlékeiről persze azokat kellene megkérdezni, akik részesei voltak a programoknak. Jó lenne hallani ilyen távolságból, ki mire emlékszik, mi maradt meg benne, mennyit szépített az emlékeken az eltelt közel 20 év? Talán ezekre választ kapunk a többi, hasonló beszámolóból.
Kívánom az egyesület tagjainak, hogy legyen részük abban, amit aktív korunkban átéltünk, a segítő közösségben, az újabb és újabb programokat kikövetelő tagságban, az igényben az együttlétre.
Mindenkit szeretettel köszöntök ezen a nemes jubileumon.

Budapest, 2017. május 23.
Tóth András

Itt van egy 1996-os kép, ahol a zeneakadémiai koncertre készülő társaság látható, a Liszt Ferenc téren. A képen persze látható Évike, aki az álló kép ellenére is mozgásban látható.

…volt igazolványunk is.

1995-ben alapítványi koncertünk volt a Kastélyban, ez annak a meghívója.

Köszöntő sorok…

Szívből kívánom, hogy a 25 éves keszthelyi Nagycsaládos Egyesület alapítói és jelenlegi tagjai egyaránt folyamatosan teljenek be és meg, mindenkor az „ÉLET TISZTELETÉVEL és feltétel nélküli SZERETETÉVEL”! Ne feledkezzenek meg időszerűn együtt érezni a vigasztalást kérőkkel és mindig bizakodó derűvel nézni a Holnap elé! E gondolat jegyében idézem néhai Füle Lajos költő versét sok szeretettel:

Anya, nevessél!

„Anya, nevessél!”
– mondja gyermekünk.
Úgy tudja kérni, mint a kenyeret,
mosolyra szomjas vággyal, ahogy a
virág a fényt, tüdő a levegőt,
ahogy emberszív a szeretetet.

„Anya, nevessél!”
Félénk s bíztató
mosoly lebeg az ajkán, szíve is
kikönyököl a szeme ablakán
várva az édes, anyai derűt,
a nőttetőt, a megáldót, érlelőt.

„Anya, nevessél!”
Hisz úgy kell a fény!
Tengernyi fényre szomjas a határ,
tengernyi fényre szomjazik a szív,
örök derűre éhezik a lélek,
utána nyúl és sír a hang, a vágy.

„Anya, nevessél!”
– mondja gyermekünk,
és mondom én is: Hallgass rá nagyon!
Kis életének imádsága ez.
Megérted hát, ha mikrofon leszek,
s a drága kérést úgy zengem neked
s minden anyának és apának és
minden felnőttnek zengem, harsogom:
Nevessetek a gyerekekre, mert
Fény kell nekik, az orca fénye, a
szív fénye, a lélek derűje és
minden, mi fény, minden, mi szeretet.
Ragyogjatok a gyermekekre hát,
mosolygó arccal, szívvel, ha lehet
reggeltől estig, kedves kis anyák!
Füle Lajos

Folytatva a köszöntő sorokat, nagyon szívesen emlékezem vissza azokra az évekre, amikor gyermekeink mindhárman „egy füst alatt nőttek” fel, egyszerre jártak a Vörösmarty utcai óvodába, egymás után lettek a Kossuth utcai Szendrey Júlia Általános és Zene tagozatos Iskola tanulói, aztán ismét háromféle irányba és helyen tanultak tovább. Magától értetődő, hogy mindegyikőjük magával hordozza gyermekéveinek sok szép emlékét és élményét. Az évtizedek elteltével mindenre leginkább egyedül a családi fényképek segítségét kérve tudunk emlékezni.
A valóban kiterjedt létszámú nagycsaládoknak biztatásul írom, hogy amennyire csak tudják és lehetőségük van rá keressék az egymással való személyes találkozásokat. Amikor és ahogyan lehet, tegyék egymás életét örömszerzővé! Jusson idejük gyermekeikkel, unokáikkal megkülönböztetett módon minőségi alkalmakat tartalommal megtölteni: a legkisebbekkel játékosan, mindegyiknek az adott életkorához lehajolni, megérteni átérezni.
A legnagyobb vágya mindenkinek, hogy az igaz szeretetet kapjon és adjon.
Ezzel adhatunk majd kölcsönösen egymásnak Boldogságot, Áldást, Békességet! Kívánom tiszta szívből minden NAKE tagtársunk családjának!
Szeretném, ha vennék a fáradságot és elolvasnák Fekete István író megszívlelendő gondolatait!

Keszthely, 2017. július 24.

Kuti Géza református lelkipásztor,
mint nagypapa is
Fekete István: Az ima

Az ima nálam nagyon régen kezdődött. Szinte emlékeim legelején. Ülök az ágyban és egy pár száraz, öreg kéz összefogja az enyéimet.
– Mondd, kisfiam...
És én mondtam utána az imát. Az ágy puhasága simogatott, az est zsongított, az álom a szemem körül járt, és én mondtam az imát, és gyönge gyermeki képzeletemmel felemeltem lelkem az Istenhez.
Később – a diákévek kamaszos rohanásában – az ima a templomot jelentette, ahol elcsitultak a zűrzavaros vágyak, lassúra vált a lépés, tompán koppantak a szentelt kövek és az oltár előtt lobogó örökmécs mindig megmelegített, ha kinyújtottam feléje didergő kezemet. Ekkor már nem könyvből imádkoztam és nem is a régi kis imádságokat mondtam. A kivilágosodó értelem szavakat keresett, melyek újak, szépek voltak és csak az én örömömet, bánatomat, kérésemet vitték az Örökkévaló elé.
Aztán jött az előbbi világégés és mindig mélyen megrendített az imára zendült kürtök rivalgása s a térdre hullt harctérre induló századok halálos csendje, ahol szinte érezni lehetett az elhagyott otthonok felé szálló gondolatokat, aggódást, szeretetet, igazi imát, ami hangtalanul szárnyalt a halál felé induló férfiak lelkéből.
Ó, milyen kicsik és mégis mennyire férfiak voltak ezek a katonák, akik káromkodva ébredtek, káromkodva feküdtek és csak itt döbbentek rá, hogy az igazi kiállás hitben, vérben, fájdalomban, betegségben és imádságban akár ezrek előtt a nyílt terek porában: az egyetlen és valódi férfiasság.
Aztán jött a zuhanás Trianon halálos völgyébe. Jött a megalázás, a szégyen, az elesettség, szegénység, járvány és jöttek az imák. Az egész nemzet megtanult imádkozni és nem szégyellték már a férfiak sem – egy-egy ,,szóra” – befordulni a templomba. Ezek a férfiak többnyire megjárták a harctereket és megtanulták, hogy egyetlen félelem örökös csak – nem halálfélelem, hanem az istenfélelem. És ahogy az imádság felé fordult a nemzet, úgy emelkedtünk ki a halálraítéltség posványából.
Amilyen csendesek lettünk, olyan hangos volt körülöttünk a győztesek páholya, és amilyen fennhéjázók voltak ők, olyan alázatosak lettünk mi, mert akkor éreztük már, hogy az alázatosságnál nincsen nagyobb a világon. És elhallgatott körülöttünk az erőszak süvöltése, mert halkan szólni kezdtek a kassai harangok és meghallhatták az egész világon, amikor a dómban a magyarok Te Deumot imádkoztak. Nagy, szent pillanatokban mindig az ima volt velünk, mellettünk, értünk. Nagy örömökben, nagy sírásokban, csendben és viharokban: ima, ima. És most mégis mind több helyen hallom, olvasom, hogy valaki imádja a lencsefőzeléket, imádja a karóráját, imádja a kirándulást és a táncot. Préda lett ez a szó, melyet magyar paraszttól sohasem hallott senki és elkopott lassan, mint a kocsmaküszöb.
Mindenki ,,imád” mindent. A lovát, a szeretőjét, a nyakkendőjét... megszentségtelenítve egy szót, az emberi lélek néma himnuszát, tisztaság, a kérés, a vigasz, a félelem, az istenkeresés egyetlen, utolsó felkiáltását, amikor már nincs semmi, de semmi segítség, mentsvár, csak az ima.
Ne imádj hát mindent, édes Magyarom, ne szórd lelked aranyát, nyelved szépségét a rombolás disznai elé, ne imádj semmit, csak az Istent, mert nem tudod, milyen idők jönnek és nincs az a vihar, mely elpusztíthatna, ha veled van az imádság és veled van az Isten.
27 év!

1990-ben csatlakoztunk az akkor még a NOE-hoz tartozó keszthelyi nagycsaládos csoporthoz. Az azóta eltelt hosszú idő alatt felnőtt egy új generáció, annyi minden történt, annyi élménnyel gazdagodtunk, amit képtelenség lenne felsorolni, de a kedves emlékek, életre szóló élmények ma is elevenen élnek bennem.
Az első találkozásunk a nagycsaládosokkal a kórház ebédlőjében tartott közgyűlésen történt. Dr. Gelencsér József – mindenki Gelije –, aki mindent intézett, mindenkit ismert és mindenkivel tartotta a kapcsolatot… Férjemmel azonnal éreztük: itt a helyünk! Az egyesületet színes egyéniségek alkották, a takarítótól a professzorig minden társadalmi réteg megtalálható volt benne. Ezek az emberek mai napig is tudnak egymással beszélgetni, hisz valamennyien azt valljuk, hogy a család a legfőbb érték. Együtt örülünk gyermekeink egy-egy sport- vagy kulturális versenyen elért eredményének.
Hamar kiderült, hogy van egy üres nagyszobánk, ami éppen kapóra jött adományok tárolására és kiosztására. Ennek is köszönhető, hogy sikerült mindenkivel gyorsan megismerkedni és összebarátkozni. A rászorulók támogatása különféle adományokkal azóta is egyesületünk egyik fontos feladata.
Férjem, Zoli által szervezett kirándulásokon igazi kis közösséggé szerveződtünk. Programjaink központjában mindig a gyerekek állnak, így nem csak a saját gyerekeinkkel foglalkoztunk. Ha kellett, mindenki megfogott egy kezet, megetetett, megitatott egy kisgyereket, aki épp ott volt, és ha elfáradt, valaki a nyakába vette. Gönye Évi – mindenki anyukája – különösen élen járt ebben. A gyerekeink egy tágabb nagycsaládban, igazi közösségben nőttek fel, megismerve annak értékeit. Ezt segítette Fehér Csaba tagtársunk által szervezett zalaszántói nomád tábor is, melynek során Csaba és Dr. Kondorosy Előd közelebb hozta gyermekeinkhez a természetet. Igyekeztek velünk megszerettetni (több-kevesebb sikerrel) az állatvilág olyan kevésbé népszerű szereplőit is, mint a denevérek.
Népszerűek voltak a városi farsangi fesztiválokon való felvonulások is. Egyiken Hófehérkét és a sok törpét, egy másikon a baromfiudvart jelenítettük meg, ahol a legkisebb csibének beöltöztetve az éppen babakocsis Szelestei Katát toltam, mint tyúkanyó. Csengei Ágival összefogva, hosszú éveken át szerveztünk családi játszóházakat, melyek különösen téli hétvégeken voltak sikeresek.
A következő emlékkép Wenczely Dénes bácsi, a „legigazibb” Mikulás, aki akkora szeretettel és türelemmel vállalta a cseppet sem könnyű szerepet, mint azóta senki más. Gyerekeink, akik akkor mellette voltak krampuszok, mára családos emberek, de most is gyakran felidézik és őrzik emlékét…
Azért a szülőkről sem feledkeztünk meg! A Családakadémiai előadások, melyeket a Csermák-házaspár kezdeményezésére szerveztünk, fontos szerepet töltöttek be. Meghívott előadók mellett egyesületünkből Szelestei Péter és Ildi, valamint a Vértesaljai és a Kondorosy házaspár is tartott előadást. Minden alkalommal a családi élet valamely területének a problémáit és a lehetséges megoldásokat beszéltük meg, a résztvevő házaspárok igen aktív közreműködésével. Itt tudatosult sokunkban, hogy azok az aprónak tűnő – de súlyos válsághoz is vezethető – problémák, amikkel nap mint nap találkozunk, szinte minden családban előfordulnak. Szeretettel, megértéssel, a másik fél elfogadásával és sok-sok türelemmel ezek orvosolhatók. Érdekes volt hallani, hogy ugyanarra a szituációra mindenkinek más módszere van, így nemcsak az előadóktól, hanem egymástól is sokat tanulhattunk. Nem csak komoly dolgokkal foglalkoztunk. A régi közgyűlések hivatalos hangulatát rendszerint farsangi batyus bálokkal oldottuk fel.
Hangverseny és színházi látogatások, Fővárosi Nagycirkusz és Csodák Palotája, Tropicarium és Természettudományi Múzeum, megannyi élmény! Hazánk, szép városaink tájainak megismeréséhez szervezett buszos kirándulások Győrbe, Pannonhalmára, Kőszegre.
1994-ben lettem vezetőségi tag, majd 2000-től 2004-ig első ízben az egyesület elnöke. Mindjárt abban az évben a szokásos rendezvényeinken túl egy nagy esemény részesei lehettünk: a Szent György Lovagrend karitatív tagozatának kezdeményezésére az osztrák Pro Juventute Kindervereinigung S.O.S. Gyermekfalvak lakói érkeztek háromnapos keszthelyi látogatásra. A Georgikon Majormúzeumban megrendezett gyermektalálkozón részt vett Helbert Haupt osztrák szociális miniszter, Dr. Pulay Gyula közigazgatási államtitkár és tagtársunk, Kenesei Zoltán, Keszthely város alpolgármestere. Az osztrák gyerekek 2-3 fős csoportokban tagcsaládjainknál kaptak szállást és ellátást, a programokon pedig együtt vettek részt a vendégek és a vendéglátók.
Következő évben jött a meglepetés: az osztrák vendégeink hívtak meg bennünket három napra Ausztriába, Finstengrün várába! Erről a mesebeli útról az akkor 17 éves Balázs fiunk írt beszámolója szintén ebben a kiadványban olvasható.
Horváth Attila elnöksége idején vettük fel a kapcsolatot Nyisztor Ilonával és a moldvai csángó gyerekekkel. Erről Attila fog bővebben írni, de számomra is évekre meghatározó élmények voltak a velük való találkozások.
Ide kapcsolódik a „nagycsaládos” mentalitás egyik legszebb megnyilvánulása is: Mikor elosztottuk az 50 csángó gyereket tagcsaládjaink között, a 6 gyermekes Vértesaljai családhoz nem szántunk vendéget, hisz gondoltuk, vannak ők így is elég sokan. Vali szinte megsértődött, nagyon határozottan kijelentette, hogy náluk akár 4 gyereknek is van még hely! Igaza volt, Ő látta jól a helyzetet, így az ő gyerekeik is gazdagodhattak azzal az élménnyel, hogy adni jó…
Mai napig is feledhetetlen a 2006-os moldvai látogatásunk az általunk fogadott gyerekek családjainál. Számunkra ismeretlen világba kerültünk, olyan helyre, ahol az udvaron a farakás jelentette a konyhát vagy a lavór a fürdőszobát, mégis szeretetük, afeletti örömük, hogy meglátogattuk őket, mindent pótolt. A legszebb emlékem, mikor Nyisztor Erzsi néni kezemet fogva magyarul énekelte az Aranymiatyánkot a többiek pedig balatoni dalcsokorral leptek meg bennünket. Ők ismerték az összes versszakot, mi legfeljebb az első 2-3-at. Különösen érdekes volt Attila fiunk számára, aki közvetlenül utána a francia Riviérára ment osztálykirándulásra. Ahogy megfogalmazta, nagy volt a kontraszt a szegénység és a luxus felső foka között, de lelkileg Moldva volt a meghatározóbb élmény.
Horváth Attila és Győzőné Győri Emese elnöksége alatt elnökhelyettes voltam, majd 2008 és 2012 között újabb négy évre kaptam bizalmat a tagságtól. Egyesületünk a 2007 őszi országos találkozó sikeres megszervezéséért és lebonyolításáért NOE díjban részesült, amit bár már én vehettem át, az elismerés elsősorban Emesét illette.
A második elnöki időszakomból a legmeghatározóbb élmények Erdélyhez fűződnek. Első utunk az egyik legszebb fekvésű településre, Torockóra vezetett. Itt a Böjte Csaba ferences rendi szerzetes által alapított Kis Szent Teréz gyermekotthonba vittünk adományt. A gyerekekkel való játék, a kemencében sütött friss kenyér illata, a Székelykő megmászása, majd nagymosás a vajorban, a Tordai hasadék és Torockószentgyörgy vára, Ida néni néprajzi gyűjteménye több mint szép emlék.
Következő évben (férjem és legfőbb segítségem Zoli sikeres pályázatának köszönhetően) egy buszos kirándulást szerveztünk Erdélybe. Folytatva az adománygyűjtést, utunk során további gyerekotthonokba látogattunk el. Jártunk az ezeréves határnál fekvő Gyimesbükkön, valamint Tusnádon, ahol a gyerekek az otthonukat rendszeresen látogató medvékről meséltek. Középkori reggelit fogyasztottunk a székelyderzsi erődtemplom bástyájában, megmásztuk a Hargitát, végigsétáltunk az Orbán Balázs sírjához vezető székelykapuk sora alatt. Szívmelengető érzés, hogy a Nyerges-tetőn, férjem kezdeményezésére, kopjafát állítottunk.
A Csíksomlyói Búcsúba büszkén vittük az egyesület zászlaját, melyet Katona Tibor kezdeményezése nyomán készítettek el és Réthelyiné Éva néni zászlóanyasága mellett Pável atya szentelt fel a keszthelyi Kis Szent Teréz bazilikában.
Szovátán a Marosmenti Gyermekkórus vendégei voltunk, akik körutazás ra vittek minket Jobbágytelkén és Mikházán. Mindenhol helyi nemzetiségi  műsorral és lakodalomba illő vendégséggel lepték meg csoportunkat.
Hazaérkezésünk után 2 héttel szintén pályázatnak köszönhetően, mi is újra városunkban fogadtuk Vera és Gabi nővér kíséretében ezt a csodálatos kórust. Amit bizton megtanulhattunk, hogy akárhol vagyunk együtt ezekkel a nehézsorsú gyerekekkel és bármit adunk nekik ajándékba, sokkal többet, tiszta, őszinte szeretetet és hálát kapunk tőlük minden apróságért.
Szintén nagyon népszerűek voltak a 2008-ban Ópusztaszeren, 2009-ben Sopronban, 2010-ben Pécset megszervezett őszi nagycsaládos országos találkozók. Itt a színes programok mellett lehetőségünk nyílt megismerni a környék nevezetes látnivalóit is. Miután Ópusztaszeren kifogtuk az év legmelegebb napját, délután a csapat jó része Szegeden a Tisza hullámai között keresett enyhülést, sokan ruhástul. Este a helyi nagycsaládos egyesület tagjaival barátkoztunk össze egy közös vacsora mellett. Ezeken a helyszíneken egyik fő szervezőnk, Helbert Gyula talált számunkra ideális szállásokat.
2010-ben először a Balaton kerékpáros megkerülésére szerveztünk nagycsaládos tábort, amit a következő évben újabb követett az Őrségbe. Kisebb-nagyobb változtatásokkal minden évben nagy érdeklődés mellett rendezzük meg a mai napig is.
A vezetőség tagjaként igyekeztem megőrizni az egyesületet azon értékek mentén, ahogy azt az alapítók kijelölték számunkra.
Végül szeretnék köszönetet mondani az előzőekben említetteken túl a teljesség igénye nélkül Csángó Zsuzsának és Szigetiné Ildikónak az egyesület pénzügyeinek rendben tartásáért, dr. Alföldi Zoltánnak, Tóth Andrásnak és Sallai Istvánnak a sokrétű segítségükért és vidám természetükért, Szita Robinak és Helbert Gyulának a finom ételekért, Szelestei Péternek az újságunk szerkesztéséért, és mindenkinek, aki segített munkámban.

Keszthely, 2017. május 23.
Csütörtökiné Rigó Erzsébet
Memorandum 2004 – 2005

A 2004. februári közgyűlésen lettem megbízva a NAKE vezetésével. A korábbi vezető, Csütörtökiné Rigó Erzsébet két mandátumot vitt végig, és bár szerettük volna, ha az ő rátermettsége vezetésével él tovább az egyesület, az alapszabály ezt nem tette lehetővé. Így elvállaltam, hogy Erzsi elnökhelyettesi segítségével koordinálom az egyesület munkáját. Akkor három: 13, 11 és 9 éves gyermekeinkkel aktív tagjai voltunk az egyesületnek. Persze, ehhez az is kellett, hogy barátaink is hasonlóan nagycsaládban gondolkodtak. Így együtt belépve az egyesületbe a közös programokon gyermekeink is hamar jól érezték magukat. Ami természetes is, hisz a kicsik alapvetően hamar ismerkednek, könnyen feloldódnak, ha azonos korú gyerekekkel kerülnek egy társaságba. Nem vagyunk egy otthon ülő család, így ha kirándulást szerveztek, vagy valami komolyabb színház-, múzeumlátogatást, nem akartunk lemaradni.
Ezért aztán mindjárt vezetőségem elején megszerveztük a Terror házának a megtekintését, amely természetesen főleg a nagyobb gyerekes családoknak volt élmény, de bizonyára a kisebb gyerekekben is megmaradt valami. Utána a táncház-találkozóra ugrottunk be, hogy a sok történelmi élmény után feloldódjunk kissé.
Aztán az első évben volt koncertlátogatás, hajókirándulás, kerékpáros kirándulás, szigetközi vízi tábor, és persze az elmaradhatatlan tojásfestés és a Mikulás ünneplése.
Még 2003 telén történt, hogy volt Keszthelyen egy csángó óvónő-énekesnő, Nyisztor Ilona egy előadás keretében, amelyet Jáki Teodóz atya tartott. Megtudtunk egy keveset az ottani megrázó életkörülményekről, és arra az elhatározásra jutottunk, hogy a mi és gyermekeink okulására is jó lenne, ha szeretetszolgálat keretében tudnánk tenni valamit értük. Arra az elhatározásra jutottunk, hogy egy busznyi gyereket vendégül látnánk egy hétre nálunk, hogy ismerjék meg az itteni magyarokat, hisz ők el vannak zárva a külvilágtól. Persze, viszonzást nem vártunk tőlük. Megszerveztük, hogy 2004. június 19-27-ig Keszthelyen és környékén nyaralt egy csoport gyermek, és azokat a nagycsaládosoknál szállásoltuk el.
Akik együtt töltöttük velük az egy hetet, annak azt hiszem, sok jó élményben volt része. Furcsa volt hallgatni a beszédjüket, amikor néha ma­gyarul, néha románul értekeztek egymással. Úgy hiszem, hogy a tartalmas program számukra nagy élményt jelentett. Köszönet ezért leginkább azoknak a szülőknek, akik nem csak szállást adtak a gyermekeknek, hanem vállalták azok étkeztetését és fáradságot nem kímélve, hordták őket a gyülekezőhelyre, strandra, egyéni programokat találtak ki arra az időre, amikor nem volt véletlenül közös elfoglaltság, vagy éppen fogorvoshoz vitték a fogfájós gyerekeket.
Köszönet a rengeteg felajánlás­ért! Köszönjük még egyszer a gyerekek nevében a lehetőséget, hogy ingyen bemehettünk a kehidakustányi fürdőbe, hajókázhattunk, strandolhattunk a Zánkai Gyermeküdülőben, körbelátogathattuk Keszthely összes múzeumát, végigehettük a gyerekekkel Hévíztől Zánkáig a Balaton-part annyi vendéglőjét, étkezdéjét. Ki tudtuk próbálni a panorámás buszt, kinyitotta előttünk kapuit a Cserszegi Várszínház, és persze sorolhatnám még tovább azt a rengeteg sok önzetlen felajánlást, amely lehetővé tette, hogy a gyerekek el tudtak jönni hozzánk, és itt olyan jól tudják magukat érezni.
Köszönet még egyszer a nagylelkű adakozásokért, amely anyagilag megteremtette a lehetőséget, hogy el tudtak jönni a gyerekek, hogy segíteni tudtunk rajtuk. Tanulhattak egy kicsit itteni magyarul, de legalábbis láthatták, hogy ők nincsenek elszigetelve, hogy ha valaki magyarul beszél, az nem tilos dolog.
Kaptunk rengeteg ruhát, könyvet, élelmiszert is. A buszt annyira megpakoltuk, hogy szinte el sem fértek a gyerekek. Ez a találkozás annyira jól sikerült, hogy a következő években is meg tudtuk ismételni. Biztos vagyok benne, hogy ez a találkozás nemcsak a vendégeink számára volt jó, hanem nekünk, anyaországiaknak is épülésünkre szolgált.
Sajnos, 2004. december 5-én tartották meg a népszavazást a kettős állampolgárságról. Biztos vagyok benne, hogy akik gyerekeket fogadtak, azok nem a kettős állampolgárság ellen szavaztak. Hadd fejezzem be gondolataimat egy idézettel:

Böjte Csaba: Gratulálok a győzelmükhöz

Kedves Testvéreim!
Nagyon sokan felhívtak, és kérték, hogy mondjam el a magam véleményét december ötödikéről.
Úgy gondolom, hogy mindannyian éreztük, ha nem is akartuk tudomásul venni, hogy a mi nagy családunk, nemzetünk beteg. December ötödike szétválasztotta az egészséges és a beteg részeket.
Nem hittem a szememnek, mikor a televízióban láttam, hogy a kormánypártok képviselői győzelemről beszélnek. Kit győztek le? A saját népüket! Ezzel a „győzelemmel” örök szégyent hoztak önmagukra!
Legyőztek engem, a szelíden kopogtató határon túlit, és a gondjaimra bízott gyermekeket, akiket azért nevelek, oktatok összekoldult pénzből, hogy szomszédaikkal békében élő jó magyar emberek legyenek itthon, Erdélyben.
Legyőzték azt a kislányt, akit a napokban fogadtam be, 16 évesen és most tanul kanállal enni, mert ahogy ő mondja, még soha nem evett levest.
Legyőzték azt a moldvai csángó falut, melyről a román tanárnő azt mondta cinikusan, hogy a huszonnégy év alatt, mióta ő ott tanít egyetlen gyerek sem ment kilencedik osztályba, mert buták azok az emberek. Valóban az egyszerű nép között járva, azt látom, hogy a kisebbségi sors, a sanyarú élet bennünket, határon túli embereket elnyomorított, nagyon sokan isznak, és más súlyos bűnök áldozataivá válnak, mert jaj a legyőzötteknek. És most megértük, hogy a dicsőségesen uralkodó Magyar kormány is legyőzött bennünket.
Én nagyon szégyellném, ha az engem megölelni akaró gyermekeimet egymás torkának ugrasztanám, majd diadalmasan legyőzném őket. Nagyon szégyelleném magamat, ha a gyerekeknek azt mondanám, hogy nézzétek, ti nagyobbak, a kicsik meg akarják enni a kenyereteket, verjetek szét közöttük. Minden erkölcsi felelősség az uszító, riogató karmesteré, a kormányé.
Ezeknek a leszegényedett, megtört határon túli magyaroknak volt hazájuk, ezeknek az embereknek az ősei adójukkal, munkájukkal Budapesten Országházat építettek, egy csodaszép parlamentet, melyben most őket legyőzték, elutasítják.
Van egy ötletem: Vas megyét jó lenne privatizálni az osztrákoknak, s mindenkinek akkor adhatnak 20.000 forintot, és egy feketeszegélyű zsebkendőt a nemzeti érzelmieknek.
Mit mondjak még? Gratulálok a győzelmükhöz a kormánypártoknak, és konok székelységgel kijelentem, hogy amíg ők saját népük ellen uszítanak és „győzedelmeskednek”, én árváim nevében nem kérek, és nem is fogok elfogadni tőlük egyetlen vasat sem. Ha már becsületük nincs, akkor a pénzük tegye őket boldoggá!
A jobb jövőben bízó lélekkel,
Csaba t.

Igyekeztem elnökségem alatt értéket átadni a nagycsaládosoknak. Szeretetet a szülőföld iránt, értéket a nagycsalád mellett, kiállást a kultúránkért és a magyarságunkért. Talán sikerült ebből egy porszemnyit megvalósítanom.

Keszthely, 2017. július 14.
Horváth Attila
Néhány gondolat a NAKE-ról

Családunk 1992-től, a 3. gyermekünk, kislányunk születése óta volt a NAKE tagja, most már, gyermekeink felnőttével, csak tiszteletbeli tagok vagyunk.

Mit kaptam az egyesülettől:
Bátor emberekkel ismerkedtem meg, akik tudatosan vállaltak három vagy több gyermeket, és barátságukból, szeretetükből nem csak családjukra, más embertársaikra is jutott.
A hazafiság, hazaszeretet új dimenzióját nyitotta meg a közösség, különösen a csángó és erdélyi gyermekek fogadása, illetve az Erdélyben, illetve csángóknál tett kirándulás. Köztük van, akivel a mai napig tudunk egymásról.
Derűs, békés világban élő, görcsök nélkül gondolkodó őszinte embereket ismertem meg a nagycsaládosok közösségében, baráti tanácsokat kaptam az élet legkülönbözőbb területeiről nem csak a családdal kapcsolatban.
Szívesen emlékszem vissza a közös kirándulásokra, a főzésekre, melyekben a fakanalat is megragadtam.

Mivel tudtam segíteni a NAKE-t:
Különböző rendezvényekre biztosítottam a Helyőrségi Művelődési Otthont.
Elnökségi tagként tevékenykedtem, ennek kapcsán én is részt vettem a magyarországi nagycsaládos egyesületeknek, a NOE fennállásának 20 éves évfordulójára Keszthelyen megrendezett országos találkozójának megszervezésében, mely nekem mindenképp, és reményeim szerint a sok távolból érkezett résztvevőnek is maradandó emlék. Jó volt látni a vitorlázásból visszatérő, az Alföldről jött felnőttek és gyermekek arcán az örömöt!
A Zámor térségben „postásként” tartottam a kapcsolatot az itt élő tagokkal.

Keszthely, 2017. május 20.
Sallai István
volt és tiszteletbeli jelenlegi tag
Szívesen gondolok vissza…

Sok mindent kaptunk az országos és helyi egyesülettől, legtöbbet talán támogató, együttérző tagtársainktól. A gyakori élelmiszer és ruhasegélyek igencsak jól jöttek! Nagy élmények voltak számunkra a zánkai gyermekvárosi nyaralások, amelyekben pár év különbséggel kétszer is részt vehettünk. Nagyon felhőtlen és pihentető volt mind a két alkalom. Itt is számos kedves és jó embert ismerhettünk meg, akik az ország különböző részeiről érkeztek nagy családjukkal. Színes emlékeink közé tartoznak a helyi egyesületünk Mikulás ünnepségei és nagyobb közösségi megmozdulásai, kirándulásai is. Szívesen gondolok vissza a jó hangulatú, szinte családias közgyűlésekre, melyekhez termet a csoport aktívabb tagjai vagy azok segítőkész ismerősei szereztek. Két alkalommal fogadtunk nyaralni három erdélyi gyermeket. Nagyon jó emléket hagytak bennünk! Néhányszor a NAKE képviselőjeként részt vehettem a NOE országos közgyűlésein, ahol öröm volt látni a képviselők többségének elkötelezettségét, lelkesedését és megtapasztalhattam, milyen jelentős munkával jár ennek az egyesületnek vezetése, fenntartása. Jó visszagondolni a kezdetekre és amivé alakult a kezdeti elgondolás. Hálát érzünk mindenki iránt, aki alakította, segítette ezt a növekedést, kiteljesedést!

Cserszegtomaj, 2017. május 23.

Debreczeniék: Vera, István,
Zsófi, Kati, Vercsi, Gergő, Évi, Anni… +15 unoka
Kimaradtunk a létszámból…

Kezdő nagycsaládosként, a harmadik gyermekem megszületése után alig egy évvel az egyesület autóbuszos kirándulást szervezett Budapestre. A legkisebbet még nem szerettem volna kitenni egy egész napos talpalásnak, viszont a másik kettő kisiskolás szívesen ment, így a picit apukájára bízva, jelentkeztünk. A program szervezője, koordinátora Gönye Évi tagtársunk volt, aki óriási lelkesedéssel, ugyanakkor roppant szétszórtan és szeleburdi módon intézett mindent. Ennek ellenére Évit nem lehetett nem szeretni! Mindenkihez volt egy kedves szava, nem ismerte az irigységet, nem tudott haragot tartani, vidám természetével és állandó csicsergésével jókedvet teremtett maga körül. A budapesti kirándulás napjának reggelén szakadt az eső, a csapat fele lemondta az utat, így félig teli busszal indultunk el. Természetesen Évit ez sem keserítette el és az utunk vidám gyerekzsivajjal, jóízű beszélgetéssel telt el. Azt felidézni, hogy milyen nevezetességeket néztünk meg vagy mi is volt pontosan az út célja, már nem tudom. Kirándulásunknak csak a végére emlékszem. Utolsó program a Parlamenttel szemközt lévő Néprajzi Múzeum megtekintése volt. Mielőtt bementünk, mindenkivel megbeszéltük az indulás időpontját és helyét, majd besétáltunk. Sajnos a múzeumnak csak egy nagyon kis része volt nyitva, többi azon a napon zárva tartott. Néhány család bement, páran úgy döntöttek, hogy elmennek vásárolni és voltak, akik még gondolkodtak, hogy mit tegyenek. Melinda szomszédasszonyom hozzám hasonlóan két gyermekkel jött, a harmadikat otthoni felügyeletre bízva. Elhatároztuk, hogy mi a múzeum és vásárlás helyett sétálni megyünk. Szemben van a Parlament, ott a Duna parti sétány, látnivaló lesz bőven. Az eső ugyan továbbra is rendületlenül esett, de vittünk esőkabátot és ahogy mondani szokták, egyikünk sem volt cukorból. Elindultunk és egy jó nagyot sétáltunk. A négy gyerek remekül érezte magát, nagyokat nevettek a mozdulatlanul álló egyenruhás őrökön, vidáman versenyeztek, hogy ki tud nagyobbat dobbantani a pocsolyába, lelkesen cuppogtak a legnagyobb sárban. A megbeszélt idő előtt pár perccel érkeztünk vissza. De hol van az autóbusz? És a többiek miért nincsenek még itt? Rá kellett döbbennünk, hogy valószínűleg minket itt felejtettek… 1997 tavasza volt. Mobiltelefont még hírből sem ismertünk, pénzt csak keveset hoztunk magunkkal. Ott álltunk a szakadó esőben négy kisgyermekkel. Mit tegyünk? Egyáltalán, hogy fordulhat elő, hogy a megbeszélt idő előtt elindultak és meg sem nézték, hogy mindenki megérkezett-e? Gönye Évi a programfelelős, neki kellett volna észre vennie, hogy hat fő hiányzik! Az idő közben telt és nem volt mit tenni, elindultunk az aluljáró felé, hogy még elérjük az utolsó vonatot Keszthelyre. Szerencsére nálam volt bankkártya, bár akkor még rendkívül kevés helyen fogadták el. Most pedig vennünk kell 6 db metró- és vonatjegyet. Szidtuk is az Évit rendesen! Az aluljáróból még egyszer bánatosan visszanéztünk és megláttuk az autóbuszunkat! Rohantunk vissza, Évi sírva futott felénk. „Bocsánatot kérek, nem is értem, hogyan történt! Már átmentünk a hídon, mikor hátranéztem a buszban és olyan hiányosnak tűnt…” Természetesen, most sem tudtunk megharagudni rá. A gyerekek pedig kimondottan élvezték a kis kalandot, sokáig emlegették boldogan, hogy Budapesten felejtették őket.

Utóirat: Gönye Évi 2010. augusztus hónapban balesetet szenvedett és egyik napról a másikra itthagyott bennünket. Családjaink emlékeiben azonban továbbra is megmaradt, beszélgetéseinkben a tőle kapott vidám perceket, a sok nevetést és kedves egyéniségét mindig szívesen emlegetjük.

Keszthely, 2017. június 1.

Szigetiné Horváth Ildikó
Balaton körüli kerékpártúra

Mit is csinálhatnánk nyáron? Menjünk kerékpározni a Balaton körül!
Ez könnyűnek hangzik, de nagycsaláddal, sok gyerekkel már nem is olyan egyszerű. Megszervezni a szállást, étkezést, pihenőket, figyelembe venni az időjárás előrejelzést, ez igen csak összetett feladat. De fontos tudni, hogy egy nagycsaládos előtt nem létezik akadály, ha szervezésről van szó!
Minden apró részletet meg kellett előre tervezni, ki, mikor, hol és mit csinál. Mikor, hol és mennyi ideig pihenünk. Csütörtök reggel vágtunk neki a túrának a Balaton északi partján indulva. Természetesen a hosszú út előtt már az előző hónapokban rövidebb szakaszokon bicikliztünk, hogy egy kissé megerősítsük lábainkat, na és az önbecsülésünket is.
A kerékpárút egyenletes, a táj gyönyörű volt. A szigligeti emelkedőnél már szétszakadt a csapat, volt, aki az emelkedőt már csak kerékpártolással vette be. Badacsonynál követtük a kerékpárút jelzéseit, de bár ne tettük volna! Az út csak táblán létezett! A kavicsos, gödrös, aszfalt nélküli terület nagyon kimerítette a társaságot.
Alig vártuk az első pihenőhelyet, ami a badacsonytördemici strand volt. A déli forróság elől az árnyékos fák alá menekültünk pihenni, majd a vízbe merülve hűtöttük le magunkat.
Felfrissülés után megettünk minden otthonról hozott elemózsiánkat, majd 4 óra után elindultunk a kempingbe, szálláshelyünk felé, ahol felállítottuk sátrainkat és megvacsoráztunk. Kora reggel a beosztás szerinti felnőttek és gyerekek elmentek bevásárolni a reggeli és az ebédszendvicsek hozzávalóit. A „konyhába” beosztottak elkészítették az ennivalót és mindent becsomagoltak az útra.
Sátorbontás után újra nekivágtunk utunknak. A délelőtt gyorsan eltelt, a delelő nap minket már a strandon talált. Mivel a változatosság gyönyörködtet, beálltunk a strandon a dinnyéshez egy kis hideg dinnyéért. Látni kellett volna az árus arcát, amikor a lehető legnagyobb dinnyét, ami be volt hűtve, egyben el tudta adni. Legalább 15-16 kg-os volt. Egy soha nem látott óriási példány. Mivel trófeaként elcipeltük magunkkal, csak később jöttünk rá, hogy nincs kés nálunk, mert kinn maradt a parkolóban.
De a nagycsaládos fifikás is! „Magad uram, ha szolgád nincs”. Egy újságpapíron széttörtük a dinnyét apró darabokra, így mindenkinek jutott belőle egy darab. Délután búcsút vettünk ettől a strandtól is, hiszen várt bennünket Kenese csodálatos vidéke. Az éttermi vacsora után ki-ki fáradtan ment aludni, persze a gyerekek szokásukhoz híven az esti nyüzsit nem hagyták ki, és pár férfiúnk előnyben részesítette a lefekvéssel szemben az esti focimeccset, amit a gondnok szállása előtt egy igen kicsi televízión kellett nézniük különféle ülőalkalmatosságon, de ez őket egyáltalán nem zavarta. A következő szállásunk Balatonbogláron volt, így nagyon igyekeznünk kellett. Ezen a napon a megteendő út hossza miatt nem tudtunk strandolni. Egy szép, kellemes 30 fokos nap volt, így többször meg kellett pihennünk a Siófok és Boglár közötti szakaszon. A Zamárdi – Földvár közötti út csodálatos panorámájával állított meg bennünket. Elnéztük a távoli hegyeket, a vitorlásokkal teli Balatont és nagyon büszkék voltunk arra, hogy mind ennek részesei lehetünk. A csapat itt is több részre szakadt, mert a fiatalok nagyon bírták a tekerést, de az idősebbeknek már azért egy kis izomláza volt.
Bogláron ismételten konstatálni kellett, hogy a lecsó a világ legjobb étele. Már a főzés felénél az orruk vezérletével megérkeztek az éhezők, akik alig bírták kivárni, hogy elkészüljön a vacsora. A fazék kitörlése és 1-2 emésztést segítő gyógyszer után a játék lett az úr. Ki-ki tollasozott, pingpongozott, és labdázott. Az utolsó napra elromlott az idő és megérkezett az eső. Fonyódnál már nyakunkba kaptuk Isten áldását, így Bélatelepnél bőrig ázva be kellett menekülnünk a vasútállomásra. Gondoltuk, hogy ha nem áll el az eső, és mindenünkből folyik a víz, inkább hazajövünk vonattal. Jó magyar szokás szerint mindent megettünk és megittunk, amink volt, „mert azt sem kell már cipelni”. Igen ám, de kerékpárral csak a kijelölt kocsikba lehet felszállni, olyan meg arrafelé nem jött. Egy órát pihenve az eső elállta után szépen hazakerekeztünk.

Keszthely, 2017. május 23.
Győzőné Győry Emese
Vasparipán a Balaton körül

Próbálok írni arról a biciklitúráról, melyet évekkel korábban (pontosan nem is tudom mikor) a lányommal közösen éltünk át a nagycsaládosokkal együtt. Nagyon jó volt, összességében most is szívesen beszélünk róla. Akkor készült el a Balatont teljesen megkerülő bicikliút, azt akartuk kipróbálni. A szervezők idegen szóval lájtosra vették a túrát. A kb. 200 km-t 4 szakaszra osztották, így naponta kb. 50 km-t kellett kerekeznünk. Ebből is 25-öt délelőtt, majd pihenés, strandolás és ebéd után ismét 25 km-t a szállásig, ami általában kemping volt. Sátrakat, hálózsákokat, polifoamokat és egyéb felszereléseket egy autó kíséretében vittük magunkkal. Hogy hol voltak a szállások, már nem emlékszem pontosan. Este a finom komplett vacsorára már igen. Jól esett fáradt testünknek a friss, meleg leves és második. Persze a sátrakat is mindenkinek magának kellett felvernie, amiben első alkalommal teljesen tájékozatlanok voltunk. A polifoamon való alvást pedig kibírni egy teljes éjszakán át nem volt könnyű. Ezért Gönye Évi javaslatára – akivel egy sátorban voltunk – a vacsit mindig egy jó pohár borral fejeztük be, és amíg az hatott, addig igyekeztünk elaludni. Hajnalban aztán egy motorvonat dudálására ugrottunk ki a sátorból, ami közvetlenül mellettünk rohant tovább. Szörnyű volt, mert este, sátorverésnél nem figyeltünk a sínek közelségére. Nem mondtam még, hogy gyönyörű, forró nyári napokat fogtunk ki ehhez a túrához. Tehát teljesen készületlenül szalmakalapban, fáslival betakart karokkal a nap ellen indultunk el az északi parton fölfelé. A kalap a szélben nem maradt rajtunk, a lábunk fásli nélkül leégett, a fenekünk sem bírta igazán. De a küzdelmet nem adtuk fel. Általában sereghajtók voltunk Kerczáékkal együtt, mert a csapat fiataljai indulásnál, mint a golyó kilőttek, mi pedig győztünk hajtani utánuk.
Második nap kicsit rátévedtünk a forgalmas főútra. Libasorban hajtva, gyerekeket védve igyekeztünk visszatérülni a bicikliútra. Nem volt ez akkor igazán jól kitáblázva. Azóta sem jártam arrafelé. Lehet, hogy most már világosabb a helyzet.
A harmadik nap már részben edzett testtel indult, ami délig ki is tartott. Azután azonban már elég fáradtan, a lemenő nap sugaraival szembe tekerve egyre nehezebben ment a kerekezés. Balatonöszöd után egy kanyarban (ott még kerestük a szemünkkel a Gyurcsány villát) a balatonszemesi vasút­állomás jött elénk. Már ismét az utolsók voltunk Erikával, és kellőképpen fáradtak is. Egy hirtelen ötletből fakadóan leugrottunk az állomásnál és érdeklődtünk.
- Milyen messze van még Boglár?
- Hát, vagy húsz km.
- Jó, akkor megy-e vonat abba az irányba?
- Igen. Jó, akkor mikor és biciklit fel lehet-e tenni?
Igen volt a válasz. A jegyek megvételét követően 5 perc múlva már fel is szállhattunk. Szerencsére figyeltem a tájékoztatóra a boglári szállásunkkal kapcsolatban, így mikor leszálltunk az állomáson, könnyen megtaláltuk a táborhelyet közvetlenül a vízparton. Ugrás le a bicajokról, ugrás be fürdőruhákba és a Balatonba. Ennél finomabb, emlékezetesebb fürdésünk még nem volt. Még a vízben lubickoltunk, mikor megérkeztek a többiek. Többen csodálkoztak, hogyan kerültünk mi előre és a vízbe.
Nagyon jó volt ott. Annyira jó, hogy másnap nem akartunk már hazaindulni. Bográcsban főztük az ebédet és a maradék 50 km-t meghagytuk teljes egészében délutánra. Mi az nekünk! Az már semmi, hiszen hazafelé már röpül az ember. Így igaz, de megfeledkeztünk a lenyugvó nap forró sugarairól, ami állandóan sütött bennünket. Égett már az arcunk, az orrunk, a karunk és a lábunk. A vizünk Máriánál elfogyott. Nem baj, megállunk, veszünk, pihenünk, hiszen Keresztúr, Berény után már Keszthelyen is vagy. Igen ám, de csak Mária 10 km hosszú és még kb. 20 km Keszthelyig.
Nem bírtuk, elfáradtunk. Telefonálni bementünk Márián a Wagner Regens otthonba, mert akkor még nem voltak mobilok.
Hívtuk apukát Keszthelyen, hogy mentsen meg miket valahogy. Vagy csak Erikát, én magam pedig megbirkózok a maradék távval.
Így történt, hogy egy fél órán belül be- és felpakoltuk a bicikliket a kocsiba és az utolsó 20 km híján hazaértünk a túráról.

Azóta is szívesen gondolunk erre az útra. Nagyokat nevetünk a történteken, a magunk gyarlóságán és ügyességén. Kívánjuk nektek is, hogy ilyen emlékezetes élményekben részesüljetek.

Keszthely, 2017. május 23.
Töttő Vilmosné és Töttő Erika

(A képek egy későbbi, 2012-es kerékpártúrán készültek)
Téli sítábor

Köztudott, hogy igencsak nehéz dolog több családdal közösen szervezni bármit, pláne több hónapra előre.
Figyelembe venni, hogy szülőnek szabadságot kell kivenni, a gyerekeket kikérni az iskolából stb. Nekünk mindezt sikerült kivitelezni, és 4 napos sítábort szerveztünk Bánkútra. Lefoglaltuk a szállást a Bánkúti síklubban, megszerveztük az oda- és visszajutást és gondoskodtunk némi élelemről is. Elérkezett a várva várt indulás. Korai gyülekezés a vasútnál, majd némi lökdösődés a felszálláskor, de végre megyünk. Budapesten egy kis gondunk akadt, mert a Déli pu.-tól át kellett jutnunk a Keletibe, hiszen onnan mentünk tovább Miskolcig. A metrónál furcsán méregettek bennünket, mert hol a gyerekek maradtak el, hol egy síléc vagy szánkó állt keresztbe a mozgólépcsőn. De láss csodát, ezt az akadályt is leküzdöttük. Igaz furcsán néztek bennünket, mert Pesten inkább tavaszi volt az idő, mint téli de mi már nagyon akartunk síelni így nem foglalkoztunk semmivel. Miskolcra megérkezve az előre megrendelt különbusszal mentünk fel Bánkútig, bár itt is tavasz volt. Felfelé a hegyre gyönyörűen ragyogott a nap, kezdett zöldellni a környezet. Töretlen pozitív hozzáállásunkon ez mit sem változtatott, „legfeljebb a síelés helyett kirándulunk”.
Talán az utolsó kanyar előtt megjelent a hó is, köszöntve bennünket a hosszú út után. Mire a szállásunkat elértük, 30-40 cm-es hótakaró borította a tájat. Boldogságunk, izgatottságunk határtalan volt. „Mégis érdemes volt megtenni ezt a hosszú utat.” Szállásunk elfoglalása után már mindenki kint volt a szabadban és a másnapi lehetőségek felmérése mellett hógolyózott, szánkózott és akinek volt felszerelése síelt. Este fáradtan dőltünk az ágyba. Senkit nem kellett ringatni. Másnap reggel a gyerekek izgalmukkal nem bírva, egy közös reggeli után alig várták, hogy a síkölcsönző kinyisson, mindenki ment felszerelést bérelni.
Megérkezett a síoktató is, így ki-ki beiratkozott síelni tanulni. Perszer a gyerekeknek igencsak gyorsan ment a tanulás, amit mi, felnőttek, nem mondhattunk el magunkról. A síelés alkalmával megtanították hogyan kell megállni (ez néhányunknak nagyon profin ment is) pl. hófogó hálóban, mély gödörben, valamelyik társunkat fellökve, vagy éppen egy derekasabb törzsű fánál. A jó levegő az egész napos mozgás mindenkit lefárasztott estére, de a közös vacsora után előkerültek a kártyapaklik, kis helyen elférő sakktáblák, mini társasjátékok. Forró tea és forralt bor társaságában játékkal telt az esténk. Lefekvéskor nekiállt esni a hó, így ki-ki a szobájában az emeletes ágy felső szintjéről csodálhatta a telihold fényénél a szakadó havat.
A másnapi reggeli tájat szavakkal nem lehet leírni. Valami csodálatos látványt nyújtott a még sértetlen hótakaró, a fenyőfák, amint hófehér palástot öltöttek. Kivételes alkalomnak éreztük, hiszen már nagyon régen nem láttunk ilyen csodálatos havat. Reggeli után kezdtük újra a síelést, a szánkózást, bár már néhányunk érezte az izomláz első jeleit tagjaiban.
A gyerekek már mesteri módon tudtak síelni, „még a legkisebbek is”, a többiek szánkóztak vagy a környéket fedezték fel. Vacsora után ismét játék és élménybeszámolók következtek, hogy milyen jó volt a napjuk, ki mennyit esett, melyik végtagját sikerült majdnem eltörni. Pakolás után mindenki altató nélkül tudott aludni. Mivel minden csoda három napig tart, azért nekünk is lejárt rövidre szabott telelésünk, mivel másnap reggel újra munka és iskola várt mindenkire.
Néhányan még mindig emlegetik, ha előkerül a téma egy beszélgetés alkalmával, hogy milyen élményekben volt részünk ebben a pár napban.
Összegezve a történetet: síelni mind a mai napig nem tudok, de profikat meghazudtolva szánkózok!

Keszthely, 2017. május 23.
Győzőné Győry Emese
Osztrák–magyar gyermektalálkozó
2001. június 8–10.

Még javában folyt a tanítás – nagydolgozatok, felelések, izzasztó javítási kísérletekkel –, amikor anyám egyik nap feltette a kérdést: akarok-e néhány napra Ausztriába utazni a nagycsaládosokkal. Eleinte az sem érdekelt, hová, miért, csak végre szakadjunk el a tankönyvektől. Végtére is igent mondtam, így egy hajnalon arra ébredtem, hogy a buszon ülök.
Az utazás alatt végig igen forró, izgatott volt a hangulat. Mindenki a messzeséget kémlelte, mikor látunk már igazi hófödte csúcsokat. Eleinte csak kisebb dombok között haladtunk, apró falvakon keresztül, de ahogy egyre beljebb jártunk, úgy magasodtak a dombok hegyekké. Előbb zöld hegyi legelőkön a reklámokból jól ismert tehéncsordák bukkantak elénk, majd alagút végén hatalmas hegyek, végtelen fenyvesek közé értünk. Ez már az Alpok? – kérdeztem magamtól csendesen, hiszen egy gimnazistának elvileg ismernie kellene a szomszédos országokat… De aztán minden kételyem elszállt, amikor megláttam a távolban tornyosuló, fehérsapkás hegygerinceket. Olyan hihetetlenül szépek és magasak, mintha csak felhőket látnék. Közben hol eltűnünk egy-egy hegy gyomrában, hol egy viadukt tetején szédülünk a mélységtől. A kisebbek egyre hangosabban fejezik ki tetszésüket, nem fukarkodva a diáknyelv jelzőinek gazdag választékával. Aztán az egyik hegy ormán egy mesébe illő, romantikus várat pillantunk meg, s máris futótűzként terjed a hír: megérkeztünk!
És valóban: Finstergrün – a lakhelyünk – olyan volt, mint amilyet otthon csak a filmekben lehet látni. Hatalmas tornyok, magas várfalak, gyilokjáró, kiismerhetetlen, zegzugos folyosók, ódon lovagterem, kápolna és várudvar. Hogy hány szobát jártam végig, nem tudom, de végül mindenki talált magának alvóhelyet. A várnéző séta után lovagi vacsora következett, melyet vendéglátóink, az osztrák gyerekek szolgáltak fel, majd a vár mögötti réten tábortűz mellett két srác gitározott és német slágereket énekelt. Sajnos, mi magyarok, nem igazán tudtunk bekapcsolódni a közös dalolásba…
Másnap reggel valami sóbányát emlegettek a többiek, amikor buszra szálltunk. Az út olyan volt, mint a mesékben, több ezer méter magas hegyek között, sípályák, lovagvárak, hegyi patakok zuhatagai között vezetett. A sóbányában először is tetőtől talpig fehér védőruhába bújtunk, majd hosszú csúszdákon értünk a hegy mélyébe, ahol kisvonatra szálltunk, végül pedig egy komp vitt át egy föld alatti tó túlsó partjára. Egy rövid időre még Németország alá is átsétáltunk. Visszafelé még benéztünk egy helyi falumúzeumba, de az eső miatt nem maradtunk sokáig. Este a vacsorát követően a magyar gyerekek adtak rögtönzött néptáncbemutatót, aminek nagy sikere volt.
Hazautazásunk napján a délelőtti program igazán szórakoztató volt. Mint egy tízéves, rohangásztam a várban föl-alá a többiekkel, részt vettem lufidobáló versenyben, én is rajzoltam egy képet a várról. Ha az osztálytársaim most látnának! Persze utólag a videófelvételen én is jót derültem. Búcsúzáskor mindenki kapott valamit emlékbe osztrák vendéglátóinktól, oklevelet, CD-t, pólót, könyvet vagy játékot.
Hazafelé olyan rövidnek tűnt az út, a határon is pillanatok alatt átjutottunk s kis idő múlva már a keszthelyi Fő téren álltunk. Mindenki arról beszélt, mi tetszett neki a legjobban, hadd irigykedjenek az otthoniak… Hazatérve fáradtan mártóztam bele egy kád forró vízbe. Hiába, klassz dolog a középkori életmód, de azért hiányzott már a megszokott kényelem, a tv. Akkor hasított belém a felismerés: Szentséges ég! Holnap iskola!

Írta Csütörtöki Balázs 17 éves korában
Nagycsaládos kopjafa a Nyerges-tetőn

Andrea lányomat kísértem el egy versmondó versenyre, ahol valaki egy nagyon szép költeményét szavalta Kányádi Sándornak. A Nyerges-tető című vers azoknak a hős székely honvédeknek állít emléket, akik 1849-ben estek el a sokszoros túlerővel szemben vívott csatában. Ez a vers nagyon megragadott és elkezdtem kutakodni. Hol is van az a Nyerges-tető? Milyen csata is volt ott? Lassan kirajzolódott előttem a szabadságharc egyik, a magyar közvélemény és az iskolai történelemtanítás számára szinte teljesen ismeretlen mozzanata. Pár évvel később a családdal tett erdélyi körutazásunk során sikerült eljutni Nyerges-tetőre, ahol egy hatalmas emlékmű fogadott és a hegytetőn egy kis szimbolikus temető, néhány egyszerű fakereszttel és kopjafával. Ekkor támadt az az ötletem, hogy ide el kellene jönni az egyesület tagjaival és kellene egy kopjafát is állítani az elesett hősök emlékére.
Erre 2009 tavaszán nyílott lehetőség, amikor egy sikeres pályázat segítségével egy 50 fős nagycsaládos társasággal egyhetes erdélyi körutazást szerveztem és ennek részeként a Nyerges-tetőre is eljutottunk. A kopjafát a gyakorlattól eltérően nem helyi mesteremberekkel készíttettük el, hanem otthonról hoztuk. A tölgy rönköt az akkor még Befag Zrt.-től kaptuk ajándékba, a kifaragását pedig Bereczki Csaba fafaragó népművész vállalta. Mivel Nyergestető Csíkkozmás településhez tartozott, az ottani önkormányzathoz küldtük el a tervrajzot és kértünk engedélyt a felállításhoz.
A több mint két méter hosszú kopjafát nem is volt olyan könnyű betenni a busz csomagterébe! Egészen addig ki sem vettük, amíg Nyerges-tetőre nem értünk vele. Ott először az emlékművet néztük meg, aztán elindultunk a helyszínre vezető lépcsősoron, elől Katona Tibor, Bojt Géza és Vida Ferenc, kik a vállukon vitték a mázsás terhet.
Fent gyorsan megtaláltuk a számunkra kijelölt helyet (a terület jobb szélén), majd előkerültek a szerszámok. A gödör kiásásában a gyerekek is derekasan kivették a részüket, nagy igyekezettel és kipirult arccal serénykedtek. A kopjafa felemelése és beállítása viszont már komoly férfierőt igényelt. Nem volt könnyű dolgunk, mert egy régi fa gyökereinek az ölelésébe kellett beilleszteni. Amikor végeztünk, elhangzott egy rövid beszéd, készült néhány emlékfotó, majd mindannyian odagyűltünk és Töttő Vilmos harmonika kísérete mellett felcsendült a magyar és a székely himnusz, valamint a Boldogasszony Anyánk. A közelünkben lévő idegenek is odajöttek és velünk együtt énekeltek. Fantasztikus érzés volt! Azt hiszem mindannyiunkat megigézett a hely szelleme és a pillanat varázsa. A körutazás során csodálatos helyeken jártunk, remek emberekkel találkoztunk, fel sem lehetne sorolni azt a rengeteg élményt, amiben hét nap alatt részünk volt, de rám a legnagyobb hatást az gyakorolta, ahogy ott álltunk a kopjafa körül, amit együtt állítottunk és ami egyszerre emlékeztet a hős székely honvédekre és arra a kis maroknyi, de lelkes csapatra, akik Keszthelyről, 1000 km távolságból vitték oda…
Azóta már újra visszamentünk páran, megnéztük a kopjafánkat, megvolt szépen, ahogy ott hagytuk, kicsit letisztogattuk, újra lefestettük, hogy könnyebben dacoljon az idővel és ígéretet tettünk, hogy ha tehetjük, még sokszor visszamegyünk.
Ha arra tévedne utatok, Ti is nézzetek rá, simogassátok meg helyettünk is, tegyetek egy csokor mezei virágot a tövéhez, és ha egy kicsit ferdén állna, igazítsátok vissza!

Keszthely, 2017. május 15.

Csütörtöki Zoltán
Mit jelent számomra
a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületéhez tartozni?

Már kisgyermekként sóvárogva néztem a testvéreikkel játszadozó, időnként veszekedő, de soha nem unatkozó osztálytársaimat és a szomszédokat. Nagyon szerettem volna közéjük tartozni! Fiatal házasként 5 gyermekről ábrándoztam, végül három csemetém született. A harmadik világra jövetele után már „hivatalos” nagycsaládosként hallottam először a helyi egyesületről és kértük felvételünket. Nem voltam keszthelyi, így szinte senkit nem ismertem. Ami viszont azonnal megfogott, az a régi gyermekkori kép, ahol a gyerekek együtt játszanak és civódnak, a felnőttek beszélgetnek közös problémáikról és mindenki ismeri a többi szülőt és gyermeket egyaránt. Kívülálló személyként nehezen tudtam volna megmondani, hogy kik testvérek és ki a „csak” ismerős vagy barát.
Egyesületbe belépésünk után pár évvel bizalmi feladatot kaptam, az egyesületi elnök, ismerve pénzügyi végzettségemet, felkért gazdasági vezetőnek. 10 éven át vezettem az egyesület pénztárát, könyveltem a bevételeket és kiadásokat, segítettem a pályázatok elszámolásában. 2012. február hónapban a közgyűlés megválasztott elnöknek, ezt a megtisztelő feladatot 4 éven keresztül láttam el.
Elnökségem alatt sikerült az előző ciklus során elindult pár napos biciklitúrákat hagyománnyá tenni, minden év nyarán felkerekedett a mintegy 40-50 főből álló kis csapatunk, hogy a Dunántúli Régió több pontját felfedezze két keréken. Voltunk Somogy megye egyik legjobb gyógyvizű kempingjében Csokonyavisontán, ellátogattunk Mosonmagyaróvár és környékére, felfedeztük a Kemenes vidékét és Borgáta fürdőt, valamint Dombóvárt és annak 10 km-es körzetét.
Év közben a tavaszi és őszi jó idő is többször csalogatott ki minket egy-egy gyalogos vagy biciklis kirándulásra. Az országos egyesület támogatásának és a nagyon kedvező árú jegyeknek köszönhetően elkezdtünk a budapesti Operába járni. Voltak közös múzeum- és színházlátogatások, elmentünk Paksra az atomerőműbe, többször csatlakoztunk az országos egyesület családi napjához. Soha nem maradt el a gyermeknaphoz kapcsolódó közös játszónap, karácsony előtt a mézeskalács díszítés és a Mikulás ünnepség. Lehetőségek és néhány támogató által biztosított adománynak köszönhetően több alkalommal tudtunk rászoruló családoknak anyagi és tárgyi segítséget nyújtani. Egyesületünk a saját rendezvényein túl aktívan részt vesz Keszthely város életében is, minden évben koszorúzunk az aradi vértanúk emlékművénél, csatlakoztunk városi biciklitúrához, erdélyi gyermekek tanulását támogató adománygyűjtő szentmiséhez és más civil szervezetek programjaihoz.
Egyesületi elnökként kezdtem és most is folyamatosan írok pályázatokat, hogy a kapott támogatások segítségével egy családunknak se kelljen anyagi okok miatt lemondani az általunk szervezett közös nyaralásról, túráról vagy kulturális rendezvényekről. Nyertes pályázatokból befolyt összegek a működésünkhöz szükséges költségeket nagyrészt lefedték, így jutott pénz a rendezvények étkezési költségeinek kifizetésére és a programokhoz kapcsolódó belépődíjak, egyéb költségek átvállalására.
Egyesületi tagságom elejétől fogva a mai napig büszke vagyok arra, hogy a nagycsaládosok népes táborába és a keszthelyi egyesületbe tartozom. Sajnos egyre többször látni, hogy a mai társadalomban nem érték hosszú házasságban élni, a több gyermeket nevelőket inkább sajnálják, mint elismerik. A Nagycsaládosok Országos Egyesületének egyik híres mondatát („A nagycsalád nem probléma, hanem a megoldás”) ritkán és kevésbé feltűnő módon hirdetik. Hiszem azt, ha minél többen a lehető legszélesebb körű fórumon kiállunk a nagycsaládok népszerűsítésért, a változás egyre látványosabb lesz. Napjainkban nemcsak a nagycsalád, de egyáltalán a család, mint a társadalom legkisebb egysége is válságban van. Nem divat házasságot kötni, párunk mellett hosszú ideig kitartani és a sok gyermeket vállalók is gyakran kapnak lenézést. Társadalmi megbecsültségünk és erkölcsi elismerésünk növeléséért nekünk is folyamatosan dolgoznunk kell.

Keszthely, 2017. június 1.

Szigeti Gábor és Szigetiné Horváth Ildikó
Találkozásom a nagycsaládosokkal

2 gyermekes édesanya vagyok, mindkettő lányom a keszthelyi Ranolder János Római Katolikus Általános Iskola tanulója volt. Nagyobbik gyermekem 2004-ben kezdte az első osztályt, ekkor indult az egyházi fenntartású iskola is a városban.
„A család az emberi együttélés csodás találmánya, a társadalom alapja” – mondták az egyik iskolai ünnepségen. Persze addig is tudtam, csak nem gondoltam át, hogy mit is jelent. Éreztem, hogy egy olyan közösségre találtam, ahol a család és a gyermek fontosságát semmi sem kérdőjelezheti meg.
Ekkor találkoztam először a Nagycsaládosok Egyesülete tagjaival, akik 2006-ban erdélyi kirándulásra hívtak. Az akkor 8 éves lányommal csatlakoztunk a kirándulók csoportjához és nekivágtunk egy emeletes busszal az útnak.
Nem sokat tudtam a Székelyföldről és a csángókról, talán csak annyit, amennyi Tamási Áron regényeiből megmaradt az emlékezetemben, így én is gyermeki kíváncsisággal vártam Székelyudvarhely, a Gyilkos-tó és a csíki hegyek világát.
Amikor megláttam a Békás-szorost, éreztem, hogy az ember milyen kicsi a földön és mennyire kiszolgáltatott a természet erőinek, ugyanakkor teljesen lenyűgözve éreztem magam a látványtól és éreztem, hogy biztonságban vagyok, mert Isten gyermeke vagyok.
A természeti csoda mellett, amit az úton átéltem, életre szóló tapasztalást adott a csángó földön élők mindennapjainak megtapasztalása. A kis falu szegénysége, egyszerűsége meghatott, a vendéglátó család tiszta, igényesen berendezett házában azonban azt láttam, hogy az emberek hitükben megingathatatlanul, a történelem által elszenvedett súlyos igazságtalanságokat emelt fővel átvészelve élik mindennapjaikat.
Utunkon a segítő szándék is vezetett bennünket, szerény ajándékokkal, adományokkal köszöntük meg a moldvai vendéglátóink kedvességét, önzetlenségét.
Ez az út engem is megajándékozott azzal, hogy bepillantást nyerhettem a nagycsaládos közösség életébe, ahol a Krisztust követő és válaszokat kereső emberek igyekeznek megoldásokat találni korunk kihívásaira, a közéletben, a családokban és az egyházban is törekedve a megújulás és az értékmegőrzés, a reformok és a hagyományok egyensúlyára.

Keszthely, 2017. július 8.

dr. Varga Andrea és Bangó Adrienn

Jó a nagycsalád!

Egy nővérem, egy öcsém és három húgom van. Jó helyre születtem.
Domináns emlék, hogy mindig volt kivel játszani, mindig volt kivel beszélgetni.
Ha valaki egyedül akart lenni, akkor nem nyüstöltük, mert még így is mindig jutott játszópajtás a többieknek.
Közös étkezések, hosszú beszélgetések. Sok tányér, sok bögre, sok étel.
Nevetés, kacagás, hajcihő… Ha valakire rászólt Apu, akkor a többiek is „vigyázzba vágták magukat”. Hatékonyabb, mint egyenként a lelkünkre beszélni…
Egészen kiskoromtól kezdve sokat vitorláztunk. Szerintem ez nagy nevelő erő: ott a rakoncátlan kisgyerek és a lázadó kamasz is megtapasztalja, hogy a szél és a víz az úr – szót kellett fogadni.
„Sok a gyerek – biztos semmijük nincs – jaj, Ti szegények!” – ezt hallottuk gyerekkoromban.
Ezzel szemben színes, változatos és nagyon tartalmas volt a gyerekkorunk: sok nyaralás rokonoknál, sok túra, biciklizés, vitorlázás, baráti, rokoni családok jöttek, mentek, mentünk, utaztunk. Sok szép élmény! Olyan helyekre juthattunk el a nagy család által, ahova egyke osztálytársaim nem.
Szüleim és mind a négy nagyszülőm is nagycsaládban nőttek fel.

Amikor férjemmel összeházasodtunk, nem tudtam 2 személyre főzni. Gyerekkoromban nálunk szinte csak nagy lábasok voltak. Mire megtanultam kis adagot készíteni, hatan lettünk.
Négy gyermek, négy ajándék – egy első, egy „egyszem” fiú, egy bónusz és egy ráadás a sor végén.
Amíg két gyermekünk volt, addig MI voltunk négyen a család. Amikor megszületett a 3. gyermekünk, rögtön maguktól így kezdtek beszélni a gyerekek: Mi (gyerekek) és Ti (szülők). A harmadik gyermekkel a csapatszellem is megszületett.
Amikor negyedik gyermekünk megszületett, akkor örömmel újságolta az addigi legkisebb az óvónéniknek: VÉGRE NAGYTESTVÉR LETTEM!
A szülő fáradságát a gyerekek öröme kompenzálja. Családunk sokszínű, vidám. Ha veszekedés vagy hiszti van, elkezdjük eljátszani egymást: ez mindig nevetésbe torkollik.
Erős egyéniségek fejlődnek a nagycsaládban. Muszáj erősnek lenni! Az is erős lelkileg, akinek jobb az önérvényesítési képessége, de az is lelki erő, ha valaki képes pillanatnyilag háttérben maradni.
„Sok a gyerek – megtehetik, mert van pénzük!” – halljuk ma. Ez nem így van. Nem pénzen múlik, hogy hány gyerekünk van. Több gyerek több szeretet, több inger, több erő, több tudás, több ötlet, több tehetség, több áldás. (Nem beszélve arról, hogy a pénz nem kel fel éjjel a síró gyerekhez, nem pelenkáz, és nem mesél esténként…)
Kapcsolati hálóban élünk (a világháló helyett!). Gyerekeink száma szorozva egy osztálylétszámmal…Ennyivel több ismerős, ennyivel több bizalom és biztonság.
A MAI VILÁGBAN ennyi gyerek…IGEN. Éppen a mai világ az, ahol a legbiztosabb, legstabilabb közösség a család, hiszen minden más változik. Ekkora mobilitás talán még a népvándorlások idején sem volt, mint napjainkban. CSALÁDUNK az egyetlen közösség, amely a születéstől a halálunkig óvó szeretettel vesz körbe minket. Vigyázzunk rá!

Cserszegtomaj, 2017. május 23.

Debreczeni Katalin
Kárpátalján jártunk

A Kárpátaljai Máltai Szeretetszolgálat és a NOE jóvoltából Kárpátalján táboroztunk egy hetet.
5 kamasszal vágtunk neki az útnak Keszthelyről, némi félelemmel és kíváncsisággal vegyes érzelmekkel. Nagyon szép utunk volt, elhelyezésünk Szinyákon egy lelkigyakorlatos házban volt, gyönyörű környezetben az erdő aljában. Fogalmazhatnánk úgy is, hogy a semmi közepén, a nyugalom és csend biztonságában.
A kezdeti „sokk” után, miszerint nincs a táborban wifi, istentisztelettel nyitottunk, majd a Beregszászból érkezett többi táborlakóval ismerkedtünk, csapatokra oszlottunk. A három csapat egész héten át versenyzett egymással, péntek este volt az eredményhirdetésünk.
Betekintést kaptunk a Máltai Lovagrend kialakulásáról, történetéről Makuk János táborvezetőnek köszönhetően, diavetítéssel és csodás képek segítségével „jártunk” Szenegálban és Alaszkában.
Világutazónk jóvoltából olyan élménybeszámolóban volt részünk, ami után azt hihette az ember, tényleg jártunk ott.
Egy autóbuszos kirándulás alkalmával ellátogattunk a Vereckei hágóhoz, majd onnét a Sipot-vízeséshez. Szavakkal nehéz leírni, amit láttunk, amit éreztünk. Egy közös áhítat során lelkünk talán egy kicsit visszatért őseinkhez, felemelkedett és torokszorító érzelmekkel tértünk vissza táborhelyünkre. Ezt az érzést csak az ismerheti, akinek volt szerencséje ott járni. Nekünk megadatott ez a csoda. Egész nap esett az eső, de a hágóhoz érve arra az időre, míg ott tartózkodtunk, gyönyörűen ragyogott ránk a nap.
Pénteken egy közös beszélgetés során osztottuk meg egymással gondolatainkat arról, hogy képzeljük el életünket a jelenben, a jövőben. Nagyon hasznos és érdekes előadást kaptunk. Azt gondolom, a résztvevő fiatalok sok olyan információval gazdagodtak, amelynek segítségével könnyebben indulnak neki a nagybetűs ÉLETnek.
Délutánonként versenyeztünk egymással, egymás ellen, játszottunk a gyönyörű udvarban, elindultunk medve-keresőbe a közeli erdőbe (nem találtunk), megtanultunk íjjal lőni, bár volt, aki mesterfokon képviselte ezt a sportot. Este karaoke és közös tánctanulással tették színessé napjainkat a szervezők.
Volt szerencsénk megkóstolni Kárpátalja nemzeti ételeit is, mint a grecs­kát, a borcsot, bár nem mindenkinek vált kedvenc ételévé. Péntek este az eredményhirdetés keretében minden gyerek kapott egy búcsú ajándékot, majd egy finom torta elfogyasztásával koronáztuk meg napunkat.
A végére már nem is tűnt olyan nagy tragédiának a technika hiánya, nagyon jó kis csapat kovácsolódott össze mind a saját, mind a beregszászi gyerekek körében.
Sok-sok élménnyel gazdagodva, a reggeli után könnyek közt mondtunk búcsút ennek a gyönyörű helynek. Azt a sok szeretetet, törődést, amit a rendezők jóvoltából kaptunk, nem lehet csak így egyszerűen megköszönni. Ezek a beszélgetések, az együtt töltött idő emléke örökre elkísérnek bennünket.
Zárszóként egy szívemnek kedves kérésnek teszek eleget, mely szerint hirdesse mindenki: KÁRPÁTALJA nem egyenlő Ukrajnával!

Keszthely, 2017. május 18.
Kajtárné Máté Judit
kísérő szülő
Nagycsaládos lettem…

Második évfolyam derekán középfokon
Már egyikünk sem vette a másiktól zokon
hogy szemében elveszve kutatja fürkészi:
a nagybetűs jövőt vajon velem tervezi?

Persze nem csak egymást nézi egy szerelmes pár,
hanem szemük egy irányba fordulva megáll
S jött a fontos kérdés, mit egymásnak szegeztünk
Mennyi lesz majd közösen vállalt gyermekünk?

Nagycsaládra mindkettőnktől igen a válasz
Esküt is tettünk, míg a halál el nem választ
Gyorsan telt az első kettő ifjú házas év
Gyermekáldással örvendeztetett az Ég.

Az újszülöttet mind a ketten féltve óvtuk,
A kis csöppnek semmi rosszat fel nem róttunk,
Éjszaka aludt, és ha néha sírdogált is
Első gyereknek, új szülőknek ideális.

Két év múltán, hisz elsőre nem jött össze
Egy bájos kislányért kérlelt szívem csücske.
De mikor megszületett senki sem bánta
Hogy a Gellért nevet kapta a drága.

Januárban koccintunk újabb páros évre
Visszhangzik a fülünkben barátok kérdése:
Kettőnek örültök, de lesz-e vajon három?
Válaszul mondtam: a részemet vállalom.

Szerelmünk közös titka volt már ekkorra
Hogy a harmadikat szíve alatt hordozza
ki társul s ajándékul mellém rendeltetett:
és a nyárra egy fiúnak adott életet.
A legkisebb poronty alig múlt el kettő
De nem múlt el gyermek nélkül az esztendő.
Negyedik fiúnk is világra született
Megtartva a nemet s a két év szünetet.

Immáron nem csak terv a szép nagy család
s ha hozzá is adjuk a hétköznapok zaját
akkor is bátran, büszkén vallom, vállalom
ezzel nincs eltékozolva fiatalságom.

Sok a rikkancs, ki fennhangon hirdeti:
Az ember boldogságát a pénz lefedi.
De családi kapcsolatok látják a kárát
Ha nem látjuk meg a helyzet visszáját.

Sokszor így bánunk embertársainkkal is el
Nem akarunk küzdeni a nehézségekkel
Mint megunt tárgyakat messzire hajítjuk
az értékes személyt a porba taszítjuk.

Sajnáljuk az időt a jobbá válásra?
A harcot önmagammal a másik javára?
Vagy csak nincs feladat, mi tettre kényszerít?
Melyben az egész lényem összpontosít?

Mit adhat jellememhez hát a több gyerek?
A legfontosabbat: türelmes szeretetet.
Mert a szeretet nem a pillanatnyi érzelem
Ami hosszútávon bizony életképtelen.

Valami magasztosabb változatra:
a fáradhatatlan-kész áldozatra
Nevelni és nevelődni szüntelen!
Tudva, hogy egyikünk sem bűntelen.

A nagycsalád egy kincsesbánya!
Ki szívét makacsul be nem zárja,
belőle szünet nélkül gazdagodhat
Tanulva egymástól naphosszat.

Ehhez szelíd lélek kell, olykor az is kevés
de elegen vagyunk mi és a Gondviselés.
Elfogadom, hogy az életem nem rólam szól
és bízva hiszem, hogy ez így van jól.
Kiss Gábor

Bár mi még csak néhány éve vagyunk az egyesület tagjai, mégis szeretnénk köszönetet mondani és emléket állítani annak a sok élménynek, amit a pár év alatt kaptunk.
Jó megtapasztalni egy ilyen közösség megtartó erejét, ahol a család valóban érték és a kor elvárásaival látszólag szembe menve büszkén hirdeti a Nagycsalád eszményét.
Egy olyan korban élünk, amelyben nem merünk felelősséget vállalni a másik emberért, félünk a véleményalkotástól.
A NAKE viszont egy olyan egyesület, amelyre ez nem mondható el.
Nagy öröm volt látni közös kirándulások alkalmával például, hogy kisgyermekeinknek mennyi pót anyja és pót apja lett. Szívet melengető, ahogy féltő szeretettel, vagy épp játékos cinkossággal vállalták a tagok a gyermek cipelését, az önfeledt játékot, a vigasztalást, mindössze azért, mert tagtársak vagyunk.
Van egy láthatatlan kapocs, amely összeköti ezeket az embereket, mely az élet tiszteletéből és együttérzésből fakad.
Nem csak gyermekeink, hanem mi is új barátokra leltünk. Köszönjük!

Isten éltessen sokáig NAKE!

Keszthely, 2017. május 18.

Kiss Gábor és családja
Utószó helyett, üzenet az utódoknak

A Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületével 2005-ben kerültünk először kapcsolatba, és 2006-ban lettünk tagjai. Abban az esztendőben – ahogy az idén – is jubileumot ültünk, amit akkor még a NOE őszi találkozója is gazdagított. Azóta igyekszem tevőlegesen részt venni a NAKE életében, kilencedik éve már a mindenkori elnök helyetteseként.
Az új tagok belépésekor a legtöbbször és a legkorábban feltett kérdés: „Mit kapok én az egyesülettől, milyen előnyökhöz juthatok általa?” Visszagondolva az elmúlt időre, azt mondhatom, hogy nekem, nekünk sokat adott.
Jöjjön itt egy felsorolás a teljesség igénye nélkül.
Szinte biztos, hogy soha nem jutottunk volna el Bencével a moldvai csángókhoz. Ez volt az első alkalom, hogy találkozhattam a határon túli honfitársainkkal. Mély nyomot hagyott bennem a hitük. Ha eszembe jut, Nyisztor Ilona édesanyja, Erzsi néni, aki egy fának dőlve a maga természetességével énekelt, a mai napig libabőrös leszek. A következő évben és utána még jó párszor viszonozhattuk a vendégszeretetet, mikor a moldvai gyerekek látogattak hozzánk.
A sorban Kárpátalja következett, ahol a csetfalvai magyaroknál voltunk elszállásolva. Minden nap más és más helyre látogattunk, ahol a történelemkönyvekből tanultak szinte a szemünk előtt elevenedtek meg. A közelmúlt háborús eseménye szülte a gondolatot, hogy most visszaadhatnánk valamit abból, amiben akkor nekünk volt részünk.
Csíksomlyó óriási és maradandó élményt nyújtott. Nemcsak azért, mert bőséges égi áldásban volt részünk és ez bizony szült egy-két váratlan, vicces helyzetet, hanem számomra ez volt az az út, ahol beleszerettem Erdélybe, ami azóta is tart. Ismerősökkel, a családdal, barátokkal szinte minden évben visszajárok, új élményekkel, lélekben feltöltődve térek haza.
Az őszi találkozók, kerékpár- és gyalogtúrák változatos programjai szűkebb hazánk megismerésére, a pihenésre, szórakozásra adtak és adnak a mai napig is kitűnő alkalmat.
A családi nap immár hagyományosan a Georgikon vízitelepén vidám hangulatban és remélem, nemcsak az én, hanem mindenki örömére kerül évente megrendezésre.
A mézeskalács-díszítés, a Mikulásünnepség és az Operalátogatás a késő őszt, illetve a karácsonyvárást teszi színesebbé és gazdagabbá.
Egész évben öröm adni és nemcsak kapni, de erre az advent különösen jó alkalmat teremt, amikor rászoruló családjainkat keressük fel és nekik, ha csekély mértékben is, de próbáljuk egy-egy csomag tartós élelmiszerrel csökkenteni anyagi terheiket.
Biztosan van még bőven, amit kihagytam, de mindenképpen ide kívánkozik és amiről szólnom kell, az a kapcsolati tőke. Egyrészt nagyon fontosnak tartom, hogy barátságok szövődnek a családok között, ezáltal megismerjük egymást és közelebb kerülünk egymáshoz. Ugyanakkor ennek köszönhető az is, hogy a régóta dédelgetett álom megvalósult és idén végre sikerült partnereket találni a kedvezménylistához, reméljük mindannyiunk megelégedésére.
A kapcsolatok fontossága miatt meg kell említenem a Jubileum megünneplését. Megtehettük volna azt is, hogy egy őszi délután leülünk egy tálca sütemény mellé, egy csésze forró teát vagy egy pohár bort kortyolgatva az alapítókkal, a régiekkel és a tagság egy részével jót beszélgetve, de úgy gondoltuk, ez nem lett volna méltó a megye egyik legnagyobb civil szervezetéhez. Ezenkívül szerettük volna az elmúlt 25 év dokumentumait, történéseit megörökíteni, digitalizált és nyomtatott formában hátrahagyni az utókornak. Az ünnepség szervezése a „Merjünk nagyot álmodni” mottó jegyében kezdődött. Azonnal szembesültünk a problémával: Pénz nincs! Nem tudtuk, hogy miből fogjuk megvalósítani, a kasszában erre nem volt fedezet. Mit tehettünk? Elkezdtünk álmodni és jöttek az ötletek: Emlékkönyv, dokumentumfilm az alapítókkal és a volt elnökökkel, kiállítás a rajz, fotó és meseíró pályázatra beadott remekművekből, előadások, filmvetítés, villámcsődület a hévízi Musica Antiqua együttessel, saját kórus szervezése, Ilyés-Szabó Anna székely mesemondó előadása, Nagyváthy Néptáncegyüttes műsora, a mindig lelkes Töttő Vili és a gyerekek tekerős muzsikája és mindez a Balaton Színházban.
Remélem, mire ez a könyv nyomdába kerül, még születésnapi tortára és szendvicsekre is jut elegendő forrás. Nagyon sok előadás, rendezvény előtt felhangzik a számunkra jól ismert mondat: „Mindez nem jöhetett volna létre, ha nincs a...” Én is azt mondom, hogy mindez nem jöhetett volna létre, ha a pályázat mellett nincs a hitünk, a tettre kész tagság és elnökség, valamint a kapcsolati tőkénk, amin keresztül a hiányzó forrásokat sikerült biztosítani. Köszönet mindenkinek, aki mellénk állt és bármilyen módon hozzájárult a megvalósításhoz, valamint segíti a szervezést, lebonyolítást.
Van úgy, hogy virtuálisan az asztalra csapok és születnek pusztán szeretetből íródott, „dörgedelmes” levelek. Jól esett, hogy a napokban éppen az egyik alapító családtól érkezett az a visszajelzés, hogy ezek a levelek megnyugtatják őket, mert azt sugallják, hogy határozott, biztos kezekben van az egyesület.
A NAKE a miénk, ezért olyan lesz, amilyenné Mi, a tagság alakítjuk. Köszönet az alapítóknak, akik 29 éve gondoltak egy merészet és létrehozták a NOE keszthelyi csoportját, majd nyitottak kifelé és 25 éve, mint egyesület működik tovább. Előttünk is ez a feladat. Nyitni a város és a környező falvak Nagycsaládjai felé. Megismertetni velük a tagsággal járó előnyöket, megnyerni őket, hogy egymást segítve és a szellemiséget megtartva hasznos tagjai lehessenek egyesületünknek. Tavaly januárban és márciusban a Közgyűlés meghozott pár döntést, a fenntarthatóság és a megújulás irányába, amivel változtattunk a működésen. A tapasztalatok szerint jó az irány. Ugyan páran megváltak tőlünk, de soha ennyi új tag nem kérte felvételét az utóbbi időben, így már majdnem elértük a 2015-ös taglétszámot. Örvendetes módon a régi tagjainkat is sikerült megszólítani. Ez megmutatkozik az idei rendezvényeinken megjelentek számában, ami a korábbi évekhez viszonyítva, duplájára emelkedett.
Kívánom, hogy a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesülete értékeit megtartva legyen mindig megújulásra kész és még nagyon sokáig szolgálja tagságát.
Tedd hozzá a magadét és a többit bízd a Jóistenre.

Keszthely, 2017. július 7.
Helbert Gyula
a NAKE elnök-helyettese

2017. Bakonybél, a Szent Mauriciusz monostornál
Időrendi felsorolás
a lejegyzett eseményekről

1994.	április 23.	Buszos kirándulás a gensendorfi szafari parkba
1995.	november 19.	Kirándulás Győrbe
	december 8.	Mikulás ünnepség a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	december 18.	Koncertlátogatás a Festetics kastélyban
1996.	február 2.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
1997.	február 28.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	december 5.	Mikulás ünnepség a Helyőrségi Művelődési Otthonban
1998.	február 7.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	március 29.	Kirándulás (Cserszeg – Csókakő)
	április 18.	Kerékpártúra
	október 17.	Kerékpártúra (Várvölgy, Vállus)
	november 7.	Gyalogtúra (Nagymező, Pajta völgy, Öregszék, 			Büdöskút)
	november 21.	Gyalogtúra hatalmas hóesésben (Badacsony, Gulács, 		Badacsonytomaj)
1999.	január 3.	Chicagói Ifjúsági Szimfonikus Zenekar koncertje
		a Zeneakadémián
	március 6.	Vindornyaszőlős – Zalaszántó túra
	április 10.	Túra (Cserszeg – Vállus – Gyenes)
	április 25.	Gyalogtúra (Szépkilátó – Paphegy)
	május 9.	Kerékpártúra (Keszthely, Hévíz, Nemesbük, Zalaköveskút, 		Karmacs, Cserszegtomaj)
	május 29.	Túra (Badacsony, Gulács, Tóti-hegy, Salföld, Badacsonyörs)
	július 31.	Kirándulás Egerbe
	december 4.	Mikulás ünnepség a HEMO-ban
	december 5.	Utazás a Budapesti Nagycirkuszba
2000.	február 5.	Játszóház a Dongó házban
	február 11.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	február 20.	Családakadémiai előadás Helyőrségi Művelődési Otthonban
	február 27.	Buszos kirándulás Budapestre (Parlament, Erkel színház)
	március 26.	Családakadémiai előadás a Vörösmarty utcai Óvodában
	április 7.	Részvétel a városi nagytakarítási akcióban
	április 15.	Gyalogtúra a Keszthelyi-hegységben
		(Vállus-Büdöskút-Balatonederics)
	május 14.	Gyalogtúra a Keszthelyi-hegységben (Zalaszántó-Tátika)
	május 27.	Családi nap a Karmacsi Falunap keretében
	szeptember 16.	NOE országos találkozó Esztergomban
	október 6.	Koszorúzás a városi megemlékezésen
	november 2.	Gyalogtúra a Keszthelyi-hegységben (Zalaszántó-Tátika)
	november 10-12.	Osztrák gyerekek vendégségben Keszthelyen
	november 24.	A Bánk bán operaelőadás megtekintése Nagykanizsán
	december 10.	Mikulás ünnepség a HEMO-ban
	december 22.	Buszos kirándulás Vörsre, a betlehem megtekintése

2001.	február 9.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	március 15.	Részvétel városi ünnepségen
	április 29.	Kerékpártúra a Bece-hegyre
	május 26.	Családi nap a gyenesdiási Nagymezőn
	június 8-10.	Buszos út az ausztriai Finstergrünbe
	október 6.	Koszorúzás a városi megemlékezésen
	október 21.	Buszos kirándulás Abaligetre és Pécsre
	október 28.	Gyalogtúra a Szent György-hegyre
	december 8.	Mikulás ünnepség a Helyőrségi Művelődési Otthonban

2002.	január 7.	Gyermekrajz-kiállítás a finstergrüni utazás élményeiből
	február 1.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	február 9.	Részvétel a városi farsangi felvonuláson (csibe-jelmezben)
	február 24.	Buszos kirándulás Budapestre
		(Természettudományi Múzeum, Csodák Palotája)
	március 15.	Részvétel a városi ünnepségen
	március 16.	Gyalogtúra a Keszthelyi-hegységben
		(Vindornyaszőlős-bazalt utca-Zalaszántó)
		Fehér Holló Természetvédelmi Tábor Zalaszántón
	május 25.	NOE Országos Találkozó Budapesten a Millenáris Parkban
	szeptember 13-15. NOE Családi Nap Egerben
	október 6.	Koszorúzás a városi megemlékezésen
	december 	Mikulás ünnepség
2003.	március 29.	Buszos kirándulás Kőszegre
	május 4.	Családi nap a balatongyöröki Bélap-völgyben
	május 17.	Gyalogtúra a Tihanyi-félszigeten
	június 16-19.	Nomád tábor Zalaszántón
	augusztus 19-24.	Nomád tábor a lábodi Szilágyi-erdőben
	szeptember 20-21. NOE Országos Találkozó Budapesten
	október 4.	Buszos kirándulás Győrbe és Pannonhalmára
	október 6.	Koszorúzás a városi megemlékezésen
	október 12.	Kerékpártúra Szigligetre
	december 7.	Mikulás ünnepség a Helyőrségi Művelődési Otthonban

2004.	január 21.	Farsangi bál a Helyőrségi Művelődési Otthonban
	február 5-8.	Sítábor a Bükk-hegységben, Bánkúton
	Moldvai csángó gyerekek nyaraltatása Keszthelyen
	október 	Adományok elszállítása a moldvai csángó falvakba
		(Pusztina, Lészped, Frumósza)

2005.	Kerékpártúra Kehidakustányba
	Moldvai csángó gyerekek nyaraltatása Keszthelyen
	Fehér Holló Természetvédő Tábor Zalaszántón

2006.	Marosmenti Kodály Zoltán Gyermekkórus nyaraltatása Keszthelyen
	Buszos út Erdélybe és Moldvába a Keszthelyi Nemzeti Körrel közösen
	szeptember 16.	Tüntetés Budapesten, kirándulás Veresegyháza

2007.	február 10.	Farsangi bál
	március 24.	Buszos kirándulás Budapestre
		(Hadtörténeti Múzeum, Ferihegyi repülőtér)
	június 17.	Madárgyűrűzés
	szeptember 10. NOE Országos Találkozó Keszthelyen

2008.	március 15.	Részvétel a városi ünnepségen
	Húsvéti készülődés, tojásfestés a Balaton Múzeumban
	május 24-28.	Adományok elszállítása
		a torockói Kis Szent Teréz Gyermekotthonba
	június 28.	Családi nap a gyenesdiási Nagymezőn
	június 	Közös hajókirándulás és családi piknik az itt nyaraló
		 moldvai csángó gyermekekkel
	augusztus 7-11. Tartós élelmiszer adomány szétosztása a tagcsaládok 		között
	szeptember 6.	NOE országos találkozó Ópusztaszeren
	október 4.	Buszos kirándulás Sárvárra és Szombathelyre
	október 6.	Koszorúzás a városi megemlékezésen
	október 18.	Családakadémiai előadás a Goldmark Művelődési Központban
	november 22.	Családakadémiai előadás a Goldmark Művelődési Központban
	december 6.	Mikulás ünnepség a Ranolder iskolában

2009. március 15.	Részvétel a városi ünnepségen
	április 6.	Egyesületünk zászlójának felszentelése
		a Karmelita templomban
	április 18.	Gyalogtúra a Csókakőre
	április 25.	Családakadémiai előadás a Gál házaspár előadásában
	május 2. 	NOE régiós találkozó Nagykanizsán
	május 25-június 1. Buszos utazás Erdélybe
	június 5-10.	Marosmenti Kodály Zoltán Gyermekkórus nyaraltatása 		Keszthelyen
	szeptember 5.	NOE Országos Találkozó Sopronban
	október 6.	Megemlékezés az aradi vértanúkról
	október 10.	Buszos kirándulás a Somló-hegyre
	október 23.	Részvétel az 56-os forradalom városi ünnepségén
	november 27.	Családakadémiai előadás a Ranolder Iskolában
	december 5.	Mikulás ünnepség a Ranolder Iskolában

2010.	március 6-7.	Energiatakarékos fényforrások cseréjének lebonyolítása
	március 17.	Részvétel a városi ünnepségen
	április 17.	Bakancsos túra a Szent György-hegyre
	május 8.	Somogyországi buszos kirándulás Kaszó-pusztára
	június 19.	Családi nap Fenékpusztán
	július 23-26.	Balaton körüli kerékpártúra
	szeptember 18-19. NOE Országos Találkozó Pécsen
	október	Részvétel a kolontári vörösiszap-katasztrófa elhárításában
	október 6-án és 23-án Részvétel a városi koszorúzáson
	november 6.	Családi társasjáték az egyetem pinceklubjában
	december 	Mikulás ünnepség a Ranolder iskolában

2011.	május 14.	Bakancsos túra Badacsonyban
	június 4.	Családi nap Balatongyörökön a Bélap-völgyben
	augusztus 11-14.	Kerékpáros tábor Hegyhátszentjakabon,
		a Vadása-tó mellett
	október 1.	Részvétel a Csiki László emléktúrán
		a Keszthelyi-hegységben
	november 11.	Részvétel a cserszegtomaji Márton-napi lampionos 			felvonuláson
	december 3.	Az adventi készülődés jegyében mézeskalács-díszítés
	december 10.	Mikulás ünnepség a Ranolder iskolában

2012.	április 28. 	Biciklis kirándulás Balatonboglárra
	május 12.	NOE országos találkozó Budapesten
	június 9.	Családi nap
	augusztus 10-13.	Kerékpáros tábor Csokonyavisontán
	augusztus 25.	NOE találkozó, Gyula
	december 1.	Mézeskalács-készítés
	december 7.	Mikulás ünnepség
	december 19.	Rászoruló családoknak adományosztás

2013.	április 20.	Gyalogtúra a Keszthelyi-hegységben
	május 25.	Kerékpártúra a Kis-Balatonhoz
	június 8.	Családi- és gyermeknap
	augusztus 9.	Kirándulás Paksra
	augusztus 16-19. Kerékpáros tábor Szigetközben, Lipóton
	november 30.	Mézeskalács-készítés
	december 6.	Mikulás ünnepség
	december 14.	Rászoruló családoknak adományosztás

2014.	február 8. 	Házasság Világnapi rendezvényen részvétel Pécsen
	május 31.	Régiós gyereknap
	július 31. 	Marosszéki gyermekkórussal találkozó
	augusztus 15-18. Kirándulás Borgátára
	szeptember 27. Gyalogtúra Tihanyba
	október 28. 	Operalátogatás, Carmen előadás az Erkel színházban
	november 29.	Mézeskalács-készítés
	december 6.	Mikulás ünnepség
2015.	március 29.	Kerékpártúra Szentgyörgyvárra a Rákóczi fához
	április 25.	Gyalogtúra Csobánc várához
	június 6.	Családi- és gyermeknap
	július 13-19.	Csetfalváról érkezett kárpátaljai gyermekek vendéglátása
	augusztus 15-19. Kerékpártúra Dombóvár – Gunarasfürdőn
	november 26.	Operalátogatás, Diótörő előadás az Operában
	november 28.	Mézeskalács-díszítés
	december 5.	Mikulás rendezvény az Asbóth Iskola tornatermében

2016.	március 8.	Gyalogtúra a Rezi várhoz
	június 4.	Családi nap
	július 22-25.	Kőszegi kirándulás
	október 22.	Rajztanfolyam és pályázati előadás 1. rész
	november 19.	Rajztanfolyam és pályázati előadás 2. rész
	november 26.	Mézeskalács-díszítés
	december 2.	Mikulás ünnepség az Asbóthban
	december 11.	Buszos kirándulás Budapestre
		az Erkel színházba és az adventi vásárra

2017.	január 14.	Rajztanfolyam és pályázati előadás 3. rész
	február 4.	Rajztanfolyam és pályázati előadás 4. rész
	február 25.	Rajztanfolyam és pályázati előadás 5. rész
	április 25.	Részvétel a Keszthelyi Nagytakarítás akcióban
	május 13.	Kirándulás a régiós családi napra Monostorapátiba
	május 28.	Buszos utazás Budapestre a NOE Családfesztiválra
	június 18.	Családi nap
	július 28-31.	Kirándulás Bakonybélbe
	szeptember 22-24. Kirándulás Szarvasra a NOE találkozóra

2017. szeptember 24. Szarvas,
a NOE 30 éves jubileumán, Nagy Magyarország közepén.
Az elmúlt 25 évben
a NAKE jelentősebb támogatói voltak

•	Bakonyerdő Erdészeti és Faipari Zrt.
•	Balatoni Múzeum
•	Goldmark Károly Művelődési Központ –
	Balaton Kongresszusi Központ és Színház
•	Helikon Könyvkereskedelmi Kft. – Pannon Könyvesbolt
•	Helyőrségi Művelődési Otthon
•	Keszthely Város Önkormányzata Polgármesteri Hivatala
•	Keszthelyi Városüzemeltető Nonprofit Kft.
•	Pannon Egyetem Georgikon Kar, Keszthely
•	Ranolder János Római Katolikus Általános Iskola
•	Sárompek Pékség
•	Sörüzem Kft.
•	Szita–Pack Kft.
•	Z+D Nagykereskedelmi és Diszkont Kft.
•	Zala Volán keszthelyi kirendeltsége
•	Zalaegerszegi Szakképzési Centrum Keszthelyi Asbóth Sándor
	Szakgimnáziuma, Szakközépiskolája és kollégiuma

Köszönjük a segítségüket!

Ezúton szeretnék nagy tisztelettel köszönetet mondani mindazoknak, akik az elmúlt időszakban megrendezésre kerülő eseményeink szervezésében, lebonyolításában bármilyen módon részt vettek, segítettek és felajánlásaikkal támogattak minket.
TARTALOM

Kedves olvasó!
Beköszöntő
A NOE keszthelyi csoportjának alapító tagjai
A NAKE alapító, első vezetősége
A NAKE elnökei
A NOE megjelenése Keszthelyen
Emlékeim
Hú, de régen is volt!
Köszöntő sorok…
Fekete István: Az ima
27 év!
Memorandum 2004 – 2005
Néhány gondolat a NAKE-ról
Szívesen gondolok vissza…
Kimaradtunk a létszámból…
Balaton körüli kerékpártúra
Vasparipán a Balaton körül
Téli sítábor
Osztrák–magyar gyermektalálkozó 2001. június 8–10.
Nagycsaládos kopjafa a Nyerges-tetőn
Mit jelent számomra a Nagycsaládosok Keszthelyi Egyesületéhez tartozni?
Találkozásom a nagycsaládosokkal
Jó a nagycsalád!
Kárpátalján jártunk
Nagycsaládos lettem…
Utószó helyett, üzenet az utódoknak
Időrendi felsorolás a lejegyzett eseményekről
Az elmúlt 25 évben a NAKE jelentősebb támogatói voltak